РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2021 року
м. Рівне

Справа № 569/1819/14-ц
Провадження № 22-ц/4815/3/21

Рівненський апеляційний суд:
в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий : Боймиструк С.В., 
судді : Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.,
секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.,
за участю: ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ринок" на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 червня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права особистої власності, -

В С Т А Н О В И В :
У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 21 січня 2009 року вона набула у власність корпоративні права приватної фірми - торговий дім «Орислава». Вказані корпоративні права придбані нею у відповідача, з яким вона перебувала у шлюбі, та за її особисті кошти, отримані від продажу належного їй спадкового майна.
Зазначила, що до складу активів придбаної фірми належить будівля кафе літ. «2Б-2» по АДРЕСА_1 , будівництво якої розпочато відповідачем, а завершено нею за власні кошти. Вона має намір зареєструвати право власності на вказану будівлю, однак виконання будівельних робіт відповідачем розпочато без відповідних дозвільних документів на будівництво, а нею при завершенні будівництва таких дозволів також отримано не було.
Посилаючись на те, що будівництво будівлі кафе проведено без відповідного дозволу, воно вважається самочинним, що перешкоджає реєстрації права власності, просила визнати за нею право особистої власності на вищезазначену будівлю.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 6 червня 2014 року позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 право особистої власності на будівлю кафе літ. "2Б-2" загальною площею 156,3 кв.м., розташовану на АДРЕСА_1 .

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ТзОВ "Ринок" не погоджується з ухваленим рішенням, вважає його незаконним та не обґрунтованим, винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права, за недоведеністю обставин, що мають значення по справі та невідповідності висновків суду обставинам справи.
Зазначає, що оскаржуваним судовим рішенням у справі вирішено питання про права та обов`язки ТзОВ "Ринок", як постійного користувача земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , тому у ТзОВ "Ринок" наявне право на оскарження в апеляційному порядку рішення Рівненського міського суду від 06 червня 2014 року.
В апеляційній скарзі вказує, що згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, будівля кафе, літ. "2Б-2", об`єкт житлової нерухомості, на праві приватної власності належало ОСОБА_2 . Підставою виникнення права власності було судове рішення у справі №569/1819/14-ц від 06 червня 2014 року.
Право власності ОСОБА_2 було припинено, в зв`язку з укладенням нею договору дарування №1952 від 01 вересня 2016 року з ОСОБА_4 .
Вказує, що будівництво кафе було розпочате відповідачем. Однак, відповідно до Додатку № 3 до рішення міської ради від 17 жовтня 2006 року № 205, приватній фірмі - торговому дому "Орислава" надано Дозвіл № 25 виконкому Рівненської міськради від 20 січня 2009 року на розміщення об`єкта торгівлі та сфери послуг - кафе " ІНФОРМАЦІЯ_1 " за адресою: АДРЕСА_1 , тобто, кафе належало на праві власності ПФ - ТД "Орислава". Жодних доказів, які б підтверджували перехід права власності від ПФ - ТД "Орислава" до відповідача, матеріали справи не містять, а тому, підстав для визнання права особистої власності за ОСОБА_2 з підстав завершення будівництва кафе за її власні кошти, чи з підстав купівлі позивачем корпоративних прав ПФ-ТД "Орислава" немає.
Крім того, 01 квітня 2016 року між ТзОВ "Ринок" та ПФ - ТД "Орислава" укладено Договір комплексного обслуговування по створенню умов діяльності для закладу громадського харчування № НОМЕР_1 х.
ТзОВ "Ринок" отримано в постійне користування земельну ділянку, по АДРЕСА_1 , відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії РВ №00175.
З цих міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

ОСОБА_2  в судові засідання не являлась. ЇЇ представник в останні два судові засідання не з`явилась також і причин неявки не повідомила.
ОСОБА_3  жодного разу в судові засідання не з`явився, хоч постійно повідомлявся за відомими в справі адресами.
Спірна будівля кафе за час розгляду справи неодноразово змінювало своїх власників.
Колегією суддів до участі в справі, відповідно до п.1 ч.1 ст.365 ЦПК України, третіми особами без самостійних вимог на предмет спору були залучені – Рівненська міська рада, як представник інтересів територіальної громади власника земельної ділянки, де розташоване кафе та нові власники цього кафе ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які також не з`явились в судове засідання, хоч всі учасники, крім виклику через поштові повідомлення викликались і через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.
Згідно ч.3 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Оскільки сторони в справі та треті особи повторно не з`явились в судове засідання та не повідомили про причини неявки, то їх неявка вважається без поважних причин і колегія суддів продовжує розгляд справи за участі представника апелянта, який подану апеляційну скаргу підтримав та просив її вимоги задовольнити.
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції встановивши, що позивачка на підставі договору купівлі-продажу від 21 січня 2009 року набула у власність корпоративні права, до складу активів яких належить будівля кафе по АДРЕСА_1 , будівництво якої розпочато відповідачем, а завершено нею за особисті кошти, дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за ОСОБА_7 права особистої власності на цю будівлю.
Такий висновок місцевого суду не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з позову та матеріалів справи, 21 січня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу корпоративних прав, відповідно до умов якого ОСОБА_2 набула у власність корпоративні права, включаючи права на управління, отримання прибутку та активів приватної фірми-торгового дому «Орислава». До складу цих активів, як стверджує позивачка ОСОБА_2 належала будівля кафе літ."2Б-2" загальною площею 156,3 кв.м, розташована по АДРЕСА_1 .
В позові від 04.02.2014 року ОСОБА_7 стверджує, що будівництво кафе велось без відповідних дозволів, тому є самочинним, а вона як власник новоствореного майна має намір провести державну реєстрацію прав на будівлю кафе і відсутність належного дозвільного документу є для цього перешкодою.
Посилаючись в позові на норми ст.3 ЦПК України, ст.16,319, 328,331, 392 ЦК України та на факт відсутності оспорювання права власності на кафе зі сторони інших осіб, просила визнати за нею право власності на будівлю цього кафе по АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Якщо право власності на будівлю ще незареєстроване, проте не визнається, то належним відповідачем є землевласник. (ВП ВС у справі № 916/1608/18 від 19 травня 2020 р.)
В даному випадку належними відповідачами мали б бути як власник так і користувач земельної ділянки на якій розташоване кафе, оскільки це стосується безпосередньо їх інтересів володіння, користування та розпорядження землею.
Чому ОСОБА_7 стверджуючи про відсутність оспорювання права власності на кафе зі сторони інших осіб, тобто фактично відсутності юридичного спору, позов про визнання права власності на кафе пред`явила до свого чоловіка ОСОБА_3 , чим він порушив чи не визнав її права, в чому це виразилось, якщо він фактично опосередковано через корпоративні права і продав їй це кафе, ОСОБА_7 в позові цього не роз`яснила, а в апеляційну інстанцію для надання пояснень не з`явилась. 
Як слідує зі змісту позову, ОСОБА_7 звернулась до місцевого суду фактично за отриманням «дозвільного документу» в виді судового рішення на самочинну будівлю кафе.
Однак, судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його (п.76 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року справа № 916/1608/18).
Набуття права власності на законних підставах передбачає дотримання забудовником відповідної процедури.
Згідно ст.9 Закону України "Про архітектурну діяльність", будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів у порядку, визначеному Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності".
Дозвіл № 25 виконкому Рівненської міськради від 20 січня 2009 року на розміщення об`єкта торгівлі та сфери послуг - кафе " ІНФОРМАЦІЯ_1 " за адресою: АДРЕСА_1 , не звільняє забудовника від обов`язку дотримуватись вимог законодавства при здійсненні будівництва.
В оскарженому рішенні від 06 червня 2014 року, місцевий суд посилаючись на ті ж норми права що й позивачка, без доказів набутого нею раніше на законних підставах права власності на будівлю кафе, задовольнив її позовні вимоги, однак при цьому не надав будь-якої правової оцінки самочинності цього будівництва, що не заперечує позивачка, але й стверджує про це.

Згідно до ч. 1-3 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Як вбачається з правових позицій висловлених в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 року в справі за № 916/2791/13, п. (6.32.) формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.  
Тобто, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Однак слід зазначити, що з підстав передбачених ч.3 ст.376 ЦК України, ОСОБА_7 до суду не зверталась. 

Як вбачається із матеріалів справи, станом на час перегляду рішення місцевого суду та ухвалення даної постанови в цій цивільній справі, постійним користувачем земельної ділянки, на якій зведено будівлю кафе є ТзОВ "Ринок", що підтверджується державним актом на право постійного користування землею, серія РВ 00175 (т. 1 а.с. 59).
У ТзОВ "Ринок" не вилучалась частина земельної ділянки по АДРЕСА_1 для передачі ОСОБА_2 під уже збудоване нерухоме майно і будь-якого рішення Рівненської міської ради з цього приводу позивачкою до справи не подано, відповідних погоджень товариство не надавало на передачу земельної ділянки у користування ОСОБА_2 чи інших власників цього кафе після його неодноразового відчуження.
Тобто, як на час ухвалення оскаржуваного рішення місцевого суду 06 червня 2014 року так і на час ухвалення даної постанови, відсутня правова підстава – норма матеріального права, для задоволення вимог ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на самочинне будівництво кафе літ."2Б-2" загальною площею 156,3 кв.м, розташованого по АДРЕСА_1 , а значить вимоги позивачки є безпідставними, а позов таким, що не підлягає до задоволення.

В Постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2020 року в даній справі зазначено, що апеляційний суд не дослідив та не дав оцінки рішенням Рівненської міської ради № 51 від 29 серпня 1998 року та № 58 від 02 грудня 1998 року.
Колегія суддів дослідила зазначені рішення органу місцевого самоврядування та зазначає, що до предмету спору ці рішення не мають будь-якого стосунку.
Про ці рішення міськради № 51 та 58 за 1998 рік, ОСОБА_7 та ОСОБА_3 згадали в клопотанні про відвід судді та в касаційних скаргах відшуковуючи підстави для критики попереднього рішення апеляційного суду. Слід зазначити, що ці рішення не були предметом дослідження в місцевому суді при розгляді справи по суті, оскільки ОСОБА_7 та ОСОБА_3 в штучно створеному спорі, не переймались межами земельної ділянки на якій розташували самочинне збудоване кафе (т.1 а.с.116-117,145,160).
Рішенням № 51 від 29 серпня 1998 року ТзОВ «Ринок» відповідно до п.2.11 та 2.11.1 додатково надано в користування дві земельні ділянки забудованих земель (під вулицями) площею 0,52 та 0,02 га.
Рішенням № 58 від 02 грудня 1998 року були відмінені п.2.11 та 2.11.1 попереднього рішення про передачу земельних ділянок ТзОВ «Ринок». (т.2 а.с.176,177)
Тобто, земельні ділянки які надавались ТзОВ «Ринок», а потім були вилучені знаходились (під вулицями, тобто тротуари, проїзна частина) за межами земельної ділянки ТзОВ «Ринок» по АДРЕСА_1 .
Спірна ж будівля кафе знаходиться безпосередньо на земельній ділянці ринку, що й вбачається з доказів наявних в матеріалах справи та про що достовірно було відомо ОСОБА_2 , зокрема: з договору комплексного обслуговування від 1 квітня 2016 року де вказано, що павільйон розташовано на центральному ринку м. Рівне; з заяви доньки сторін в справі ОСОБА_4 , яка зверталась 17.11. 2016 року до ТзОВ «Ринок» про надання згоди на вилучення частини земельної ділянки ринку для обслуговування належного їй кафе, власником якого вона стала. (т.1 а.с. 63,65).
Крім того, з висновку експерта № 200915/4_30 від 17 вересня 2020 року, який обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, вбачається, що будівля кафе площею 156,3 м.кв. реєстраційний номер 428852656101 знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером 5610100000:01:026:0228, тобто на земельній ділянці яка перебуває в користуванні ТзОВ «Ринок» (т.1 а.с.11, т.2 а.с.60,61).

Причиною скасування попереднього рішення апеляційної інстанції в Постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2020 року в даній справі зазначено, що суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності відповідача ОСОБА_3 , щодо якого не було відомостей про вручення йому судової повістки. 
Після направлення Верховним судом справи на новий розгляд до апеляційного суду та призначення справи до розгляду ОСОБА_3 в установленому законом порядку за відомими в справі адресами неодноразово повідомлявся поштовою кореспонденцією, а також через оголошення на сайті суду про час і місце розгляду справи, однак жодного разу в судові засідання не з`явився та будь-яких заяв по справі не подавав, розглядом справи не цікавився.
Практика Європейського Суду з прав людини (зокрема рішення «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008) наголошує, що «сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження». Вказаним рішенням закріплено принцип судочинства, зазначений в практиці ЄСПЛ, яким визнано пріоритет публічного інтересу над приватним.

   Відповідно до ст..372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
ОСОБА_7 та ОСОБА_3 отримали виклики до суду на 02 квітня 2020 року, на 07 травня 2020 року, на 24 вересня 2020 року, на 11 березня 2021 року, на 06 травня 2021 року, на 23 вересня 2021 року, на 28 жовтня 2021 року (т.1 а.с.219,220,234,235,246,249,250; т.2 а.с.67,68,80,82,96,127,190,191).
Крім того, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 викликались до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. (т.2 а.с.192-195).
Як вбачається з матеріалів справи попереднє рішення апеляційної інстанції в даній справі було скасоване, оскільки справу розглянуто за відсутності ОСОБА_3 належним чином не повідомленого про дату, час і місце розгляду і відповідач обґрунтовував свою касаційну скаргу саме такою підставою.

     Відповідно до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
       Згідно п.10, 11 ч.3 згаданої статті, крім інших, основними засадами цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та  неприпустимість зловживання процесуальними правами;
       Позивач ОСОБА_7 та відповідач ОСОБА_3 є подружжям та згідно даних по справі проживають за однією адресою, за якою повідомлялись про час і місце розгляду даної справи. Тобто, маючи намір вирішити заявлений до розгляду в справі спір обидва учасники справи, як члени однієї сім`ї, були достовірно поінформовані про виклики до суду.
Постійна неявка позивачки та відповідача до суду суперечить завданням цивільного судочинства та вказує на відсутність у них бажання вирішити заявлений спір та на ту обставину, що не розгляд справи по суті їх влаштовує, оскільки відповідач не є власником земельної ділянки та тим суб`єктом від волевиявлення якого можливе набуття позивачкою права власності на кафе (т.1 а.с.33).

За таких обставин, місцевий суд порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати в виді сплаченого судового збору ТзОВ «Ринок» в розмірі 1822 грн. 60 коп. за подання апеляційної скарги підлягають стягненню з ОСОБА_2 ..
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ринок" задовольнити.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 червня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права особистої власності на будівлю кафе позначеному на плані літ. "2Б-2" загальною площею 156,3 кв.м., розташовану на АДРЕСА_1 - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Ринок" на відшкодування понесених ним судових витрат за подання апеляційної скарги 1822 грн. 60 коп..
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Повний текст постанови складений 03 листопада 2021 року.

Головуючий:                                                                                 С.В. Боймиструк

Судді:                                                                                     С.О. Гордійчук

Н.М. Ковальчук