ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2021                     м. Дніпро         Справа №  908/1055/21
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді: Білецької Л.М. (доповідач),
суддів: Верхогляд Т.А., Вечірка І.О.,
секретар судового засідання Мацекос І.М.,
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кабельно-провідникова продукція Азовкабель" на рішення Господарського суду Запорізької  області  від 03.08.2021 (повний текст складено 11.08.2021, суддя Топчій О.А.) у справі № 908/1055/21
за позовом Приватного акціонерного товариства "Азовкабель" (71100, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Промислова, буд. 2-І, ідентифікаційний код юридичної особи 31600918)
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Кабельно-провідникова продукція Азовкабель" (71122, Запорізька область, м. Бердянськ, Військове містечко, буд. 14, кв. 27, ідентифікаційний код юридичної особи 41784404)
про визнання правочину недійсним

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст обставин справи і рішення суду першої інстанції.
У квітні 2021 ПрАТ «Азовкабель» звернулось до господарського суду Запорізької області з позовом, в якому просило визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 21.02.2020, за яким позивачем на користь відповідача відчужив транспортний засіб, марки Ford, модель Transit, 2007 р.в.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що спірний договір укладено внаслідок злочинної домовленості колишнього директора ПрАТ «Азовкабель» ОСОБА_1 та директора ТОВ «Кабельно-провідникова продукція «Азовкабель», наслідком виконання умов якого, є порушення майнових інтересів позивача, як юридичної особи та втрата (виведення) активів підприємства.
Рішенням господарського суду Запорізької області від 03.08.2021 позов задоволено.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 21.02.2020, за яким ПрАТ «Азовкабель» (ідентифікаційний код 31600918) на користь ТОВ «Кабельно-провідникова продукція «Азовкабель» (ідентифікаційний код 41784404) продано транспортний засіб марки «Ford» модель «Transit», 2007 року випуску, жовтого кольору, номер кузову НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер на час продажу НОМЕР_2 (поточний д.р.н. НОМЕР_3 ). Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Судове рішення мотивовано наступним:
-          сторони оспорюванного правочину є пов`язаними особами (від імені покупця діяв колишнім працівником позивача); 
-          в той же день, 21.02.2020 між сторонами укладено договір оренди того ж самого транспортного засобу, за яким позивач виступав орендарем, та який не мав жодного економічного сенсу для ПрАТ «Азовкабель»;
-          ціна оспорюваного договору становить 32   000,00 грн. Продаж за оскаржуваним договором був здійснений за балансовою вартістю транспортного засобу, а не за ринковою ціною;
-          незважаючи на нездійснення відповідачем оплати за спірним договором, позивач здійснює на користь орендодавця (відповідача) виплати орендної плати, що суперечить господарсько- економічним інтересам позивача;
-          згідно відомостей, що знаходяться у вільному доступі 22.04.2020 Річної інформації емітента цінних паперів за 2019 (ідентичність та достовірність якої підтверджена та розкрита відповідно до вимог Положення про розкриття інформації емітентами цінних паперів від 03.12.2013 №2826, генеральним директором ОСОБА_1 оприлюднено інформацію про те, що всі основні засоби ПрАТ «Азовкабель», в тому числі транспортні засоби, використовуються в виробничому процесі за призначенням та відсутня необхідність їх продажу;
-           25.04.2019 рішенням загальних зборів акціонерів позивача схвалено (попереднього надання згоди на вчинення) значних правочинів, які можуть вчинятися товариством протягом не більш як одного року з дати прийняття такого рішення: продаж основних засобів граничною сукупною вартістю 28 000 000,00 гри. в випадку відсутності оборотних коштів;
-          у ПрАТ «Азовкабель» за період з 26.04.2019 по 28.04.2021 (дата оприлюднення інформації емітента за 2020) відсутній дефіцит обігових коштів, в тому числі на дату укладання договору купівлі-продажу транспортних засобів;
-          спірний договір укладено з перевищенням повноважень виконавчого органу позивача, директор - ОСОБА_1 не отримав погодження наглядової ради ПрАТ «Азовкабель» на відчуження транспортного засобу;
-          під час укладання оскаржуваного правочину наглядова рада ПрАТ «Азовкабель» будь-яких рішень щодо оцінки транспортного засобу не приймала, оцінка транспортного засобу не проводилась. Оскаржуваний договір укладався без розробки економічного обґрунтування;
-          дії колишнього директора ПрАТ «Азовкабель» ОСОБА_1 свідчать про виведення активів підприємства перед звільненням з посади, що призвели до порушення майнових інтересів юридичної особи, та суперечили волі довірителя;
-          дії директора ТОВ «Кабельно-провідникова продукція «Азовкабель» ОСОБА_3 щодо передачі 21.02.2020 (в день продажу транспортного засобу) в оренду позивачу придбаний у нього транспортний засіб, а також непровдення розрахунку за договором купівлі - продажу, свідчать про наявність волі відповідача на здійснення дій, які суперечать інтересам ПрАТ «Азовкабель»;
-          для позивача настали негативні наслідки у вигляді втрати права власності на спірний автомобіль, відсутності отримання навіть тих коштів, які були зазначені у оспорюваному правочині 32 000,00 грн., та понесення додаткових витрат у вигляді орендних платежів на загальну суму 358   100,34 грн.
2. Короткі узагальнені доводи апеляційної скарги.
Не погодившись із рішенням місцевого господарського суду, відповідач звернувся до Центрального апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати прийняте 03.08.2021 судом рішення у даній справі та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В обґрунтування вказаного скаржник посилається на наступне:
-          такі підстави для визнання правочину недійсним як «зловмисна домовленість представника однієї сторони з другою стороною» (ст. 232 Цивільного кодексу України) та «вчинення правочину з перевищенням повноважень» (ст. 241 Цивільного кодексу України) є взаємовиключними підставами. Однак, суд першої інстанції застосував одночасно обидві підстави для визнання правочину недійсним, зазначаючи про нібито зловмисну домовленість керівника позивача з відповідачем, і зазначаючи, що оспорюваний договір укладався «без відповідних погоджень та рішень вищих керівних органів ПрАТ «Азовкабель»), отже фактично не визначився з характером спірних правовідносин;
-          суд першої інстанції не обґрунтував наявності будь-якої вигоди від вчиненого правочину особисто для генерального директора позивача              ОСОБА_1, вказана посадова особа не отримала будь-яких вигідних особисто для себе наслідків внаслідок вчинення цього правочину. Посилання на умисні дії не підтверджено жодними доказами, відсутні обґрунтування чому, на думку суду, в інтересах позивача було не продавати транспортний засіб.;
-          оспорюваний позивачем правочин є оплатним та передбачає отримання позивачем грошових коштів за товар, який продається. Тобто, внаслідок вчинення правочину позивач наділявся не лише обов`язком передати товар, а й правом отримати за нього грошові кошти в розмірі ціни товару, тобто наслідки правочину не можна вважати для позивача негативними;
-          в рішенні суду першої інстанції не має посилань на норму закону, яка б визначала обов`язковість проведення оцінки транспортного засобу;
-          Закон України «Про акціонерні товариства» не передбачає такого поняття, як економічне обґрунтування правочину, а тим паче - не передбачає необхідності розробки економічного обґрунтування перед вчиненням акціонерним товариством правочину;
-          суд вдався до оцінки доцільності/недоцільності вчинення правочину зазнач вишив оскаржуваному рішенні про те, що «не існує жодної об`єктивної підстави та доведеної доцільності відчуження цих активів для позивача», що виходить за межі предмету доказування, адже доцільність чи недоцільність вчинення правочину не належить до передбачених законом підстав недійсності правочину.
-          оспорюваний правочин вчинений у 2020, тобто на рік пізніше, а отже, річна інформація емітента за 2019 не може слугувати критерієм для оцінки правочину, вчиненого роком пізніше. Крім того, в заяві про зарахування зустрічних однорідних вимог від 23.10.2020 позивач повідомляє про відсутність у нього достатніх обігових коштів, і ця заява датована тим же роком, що і оспорюваний правочин - 2020.;
-          оплатність договору підтверджується змістом заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 23.10.2020, а також актом про зарахування зустрічних однорідних вимог від 23.10.2020, з яких слідує, що зобов`язання відповідача з оплати вартості придбаного у позивача транспортного засобу припинилося 23.10.2020 зарахуванням зустрічних однорідних вимог (скаржник наводить поважність підстав надання нового доказу в суді апеляційної інстанції);
-          суд першої інстанції вдався до надання правової оцінки правочину, який в даній справі взагалі не оспорювався, (договір № 1-ТЗ найму (оренди) транспортних засобів від 21.02.2020);
-          неоспорювання позивачем договору найму (оренди) транспортних засобів від 21.02.2020, свідчить про те, що позивач з цим договором погоджується та вважає його умови вигідними для себе;
-          висновки про невигідний характер договору оренди для позивача суд першої інстанції мотивував двома довідками, виданими самим позивачем, що викликає сумнів у достовірності цих довідок як доказів, оскільки вони були складені і подані особою, прямо зацікавленою в результатах вирішення спору;
-          доводи про нібито занижену ціну продажу транспортного засобу є лише припущенням самого позивача, оскільки не надано ні звіту про оцінку, чи висновку судової автотоварознавчої експертизи. Позивач мав об`єктивну можливість замовити і надати суду такий звіт чи висновок, адже транспортний засіб фактично перебуває у володінні самого позивача. Не подавав позивач і клопотань про призначення судом автотоварознавчої експертизи для визначення ринкової вартості транспортного засобу;
-          ринкова вартість транспортного засобу була менше ніж 10% вартості активів позивача за даними останньої річної фінансової звітності (докази зворотного позивачем не надані). Цей правочин не був значним в розумінні п. 2.7 статуту позивача і ст. 70 Закону України «Про акціонерні товариства», відтак міг вчинятися генеральним директором позивача без необхідності отримання згоди на його вчинення від наглядової ради чи загальних зборів. 
-          рішення загальних зборів акціонерів позивача від 25.04.2019 стосувалося саме надання згоди на вчинення значних правочинів, тоді як правочин, що оспорюється позивачем в даній справі, не належить до значних правочинів і не потребує надання згоди на його вчинення загальними зборами чи наглядовою радою;
-          згідно протоколу засідання наглядової ради позивача від 30.01.2020, з якого слідує, що наглядова рада надала генеральному директору позивача ОСОБА_1 згоду на вчинення, зокрема, договору купівлі-продажу транспортного засобу між позивачем, як продавцем, і відповідачем, як покупцем, за яким у власність покупцю передаватиметься, зокрема, той транспортний засіб, який є предметом правочину, що оспорюється позивачем уданій справ. Аналогічні обставини та дійсність рішень, прийнятих на вказаному зсіданні наглядової ради підтверджується заявою свідка - ОСОБА_2 , як члена наглядової ради (скаржник наводить поважність підстав надання нових доказів в суді апеляційної інстанції);
-          висновки суду про виведення активів підприємства перед звільненням з посади, є безпідставним та необґрунтованим, адже оспорюваний правочин вчинено 21.02.2020, тоді як ОСОБА_1 було звільнено з посади генерального директора позивача 01.03.2021, тобто більш як через рік з дня укладення оспорюваного правочину, за обставинами справи, ОСОБА_1 не знав та не міг знати про своє майбутнє звільнення.
3. Узагальнені доводи інших учасників справи.
Позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення - без змін, з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.
4. Рух справи у суді апеляційної інстанції.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 07.09.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Кабельно-провідникова продукція Азовкабель" на рішення Господарського суду Запорізької  області  від 03.08.2021 у справі № 908/1055/21; розгляд апеляційної скарги призначено в судовому засіданні на 20.10.2021 о 16:45 год.
У судовому засіданні 20.10.2021 оголошена перерва до 08.12.2021 на 16:10 год.
08.12.2021 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні ним рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення слід залишити без змін з таких підстав.
5. Встановлені та неоспорені судом обставини справи і відповідні їм правовідносини.
21.01.2020 між ПрАТ «Азовкабель» в особі генерального директора     ОСОБА_1, в якості продавця, та ТОВ «Кабельно-провідникова продукція «Азовкабель» в особі керівника ОСОБА_3 , в якості покупця, укладеного та зареєстровано в сервісному центрів РСЦ 2344 МВС в Запорізькій області Договір купівлі - продажу транспортного засобу (т.1 а.с.13-14), згідно умов якого:
- на умовах даного Договору продавець зобов`язується передати у власність покупця транспортний засіб: марки «Ford», модель «Transit», 2007 року випуску, жовтого кольору, номер кузову НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер: НОМЕР_2 (п. 1.1 Договору);
- передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна (п. 2.1. Договору);
- право власності на транспортний засіб переходить до покупця з моменту підписання даного договору (п. 2.2. Договору);
- за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 32 000,00 грн. (п. 3.1. Договору);
- покупець зобов`язаний в порядку та на умовах, визначених цим договором, сплатити продавцеві ціну транспортного засобу зазначену у п. 3.1. Договору (п. 5.1. Договору);
- цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання (п. 9.1. Договору).
Видаткова накладна №2 від 21.02.2020 (т.1 а.с.15) підписана обома сторонами та скріплена печатками підприємств.
Вартість предмету продажу відповідає балансовій вартості транспортного засобу на день відчуження, відображеної у довідці ПрАТ «Азовкабель» (т.1 а.с.31).
01.03.2021 наглядовою радою ПрАТ «Азовкабель» прийнято рішення про припинення повноважень генерального директора ОСОБА_1 з 01.03.2021, яке оформлено протоколом засідання Наглядової ради № 13 від 01.03.2021 (т. 1         а.с. 40-42).
Внаслідок відмови ОСОБА_1 від підписання вказаного проколу №13, позивачем складено акт від 02.03.2021 (т.1 а.с.43).
Листом №271 від 02.03.2021 ОСОБА_1 повідомлено про прийняте 01.03.2021 рішення наглядової ради та запропоновано з`явитись до відділу кадрів ПрАТ «Азовкабель» для розірвання трудових відносин (т.1 а.с.44).
Як стверджує позивач, вказане вище рішення наглядової ради обумовлено тим, що за результатами проведеної перевірки господарської діяльності позивача на час здійснення повноважень генерального директора ПрАТ «Азовкабель» ОСОБА_1 , були виявлені факти порушення економічних інтересів ПрАТ «Азовкабель», зокрема при укладенні договору купівлі - продажу транспортного засобу від 21.02.2020 з ТОВ «Кабельно-провідникова продукція «Азовкабель», який спрямовано на реалізацію змови керівників сторін підприємств щодо позбавлення ПрАТ «Азовкабель» активів та зменшення його доходів.
Так, позивач посилається на наступні докази:
-          договір оренди транспортного засобу 1-ТЗ від 21.02.2020 (т.1 а.с.24-26), укладений між відповідачем, в якості наймодавця, та позивачем в особі генерального директора ОСОБА_1, в якості наймача, за умова якого позивачу був переданий в оренду транспортний засіб марки «Ford», модель «Transit», 2007 року випуску, жовтого кольору, номер кузову НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_4 . Детальний опис майна, що передається в оренду та вартість оренди визначена в Додатках №№1,2 до Договору.;
-          загальна вартість оренди у 2020 склала 320 255,34 грн. та січень-лютий 2021 склала 37845 грн. (довідка ПрАТ «Азовкабель»);
-          заборгованість ТОВ «Кабельно-провідникова продукція «Азовкабель» перед позивачем становить 5   410   412,11 грн., що складається в т.ч. з заборгованості за спірним договором купівлі - продажу транспортного засобу (довідка ПрАТ «Азовкабель» станом на 28.02.2021, т.1 а.с.33);
-          за містом службової записки, складеної станом на 01.03.2021, щодо можливого використання ТОВ «Кабельно-провідникова продукція «Азовкабель» всупереч економічним інтересам ПрАТ «Азовкабель» (т.1 а.с.45-46), розрахунок між сторонами правочину щодо відчуження частини автопарку ПрАТ «Азовкабель», в т.ч. від 21.02.2020, не відбувся. Поточна дебіторська заборгованість становить 695   520,00 грн.;
-          керівника ТОВ «Кабельно-провідникова продукція «Азовкабель» ОСОБА_3 є колишнім працівником позивача, що обіймала посаду бухгалтера підприємства (т.1 а.с.49-51);
-           ОСОБА_4 (фінансовий директор), після його звільнення 19.11.2018 (наказ 167-п), продовжував співпрацювати з відділом бухгалтерії щодо надання розпоряджень про проведення оплат за реєстром платежів, а також приймав участь під час розгляду комерційних пропозицій контрагентів та вирішував питання матеріально - технічного збути (т.1 а.с.52-54);
-          згідно річної інформації емітованих цінних паперів за 2019, в розділі «Інформація про господарську та фінансову діяльність емітентів», що сформована з даних ОСОБА_1 , оренду основних засобів Товариство не здійснює. Всі основні засоби підприємства використовуються в виробничому процесі за призначенням. Ступінь використання обладнання 100% (т.1 а.с.155-156);
-          лист - вимога ТОВ «Кабельно-провідникова продукція «Азовкабель» про повернення транспортних засобів що були передані в оренду позивачу в т.ч. і за договором від 21.02.2020 №1-ТЗ (т.1 а.с.55);
-          в межах виведення активів ПрАТ "Азовкабель" генеральним директором ОСОБА_1 з ТОВ "КПП Азовкабель" укладено ряд договорів, зокрема від 15.02.2021, від 02.03.2021, від 04.03.2021, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (т.1 а.с.60-64).
Крім того, відповідача зареєстровано в Єдиному держаному реєстрі юридичних осіб 06.12.2017, як юридичну особу в організаційно - правові формі «ТОВ» та назвою «Юг-Кабель», що 17.08.2018 була змінена на поточну, тобто ТОВ «Кабельно-провідникова продукція «Азовкабель», з 01.04.2019 підприємство відповідача змінило код економічної діяльності на 46.90 - Неспеціалізована оптова торгівля.
Позивач стверджував про те, що підприємство ніколи не робило пропозицій щодо відчуження власних транспортних засобів та не займалось пошуком потенційних покупців. Оскаржуваний договір укладено без розроблення економічного обґрунтування, без відповідних погоджень та рішень вищих керівних органів ПрАТ «Азовкабель», без дотримання встановленого порядку оцінки його предмету, всупереч Закону України «Про акціонерні товариства» та статуту ПрАТ «Азовкабель».
6. Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Частинами 1, 3 ст. 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені ст.ст. 215, 216 Цивільного кодексу України, ст.ст. 207, 208 Господарського кодексу України.
Правила, встановлені цими нормами, застосовуються в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин 1-3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 Цивільного кодексу України, тощо.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин), згідно положень ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України.
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України).
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Оспорюваний у цій справі правочин за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу.
Згідно із ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Аналізуючи доводи позивача щодо укладання спірного договору купівлі-продажу транспортного засобу від 21.02.2020 внаслідок зловмисної домовленості генерального директора ПрАТ "Азовкабель" ОСОБА_1 з директором ТОВ "Кабільно - провідникова продукція «Азовкабель» ОСОБА_3, виконання якого призвело до позбавлення позивача активів (транспортного засобу), апеляційний господарський суд враховує наступне.
Частина 3 статті 203 Цивільного кодексу України визначає загальні вимоги до волевиявлення учасника правочину, яке повинне відповідати внутрішній волі та бути вільним від факторів, що викривляють уявлення особи про зміст правочину при формуванні її волевиявлення чи створюють хибне бачення існування та змісту волевиявлення.
Підстави недійсності правочинів, коли внутрішня воля особи не відповідає правовим наслідкам укладеного правочину, визначено у статтях 229 - 233 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ч. 1 ст. 232 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.
Для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 Цивільного кодексу України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.
Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Згідно ст. 239 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.
У постанові Верховного Суду від 29.08.2018 у справі №22/15095/15-ц зроблено правовий висновок по застосуванню ст. 232 Цивільного кодексу України, згідно з яким: 
«під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто, в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому, не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин, це наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють.
Необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою, відповідно до ст. 232 Цивільного кодексу України є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.
Таким чином, для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 Цивільного кодексу України необхідним є встановлення у діях представника наступного складу цивільного правопорушення: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною, спрямованої на настання негативних наслідків і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя, така домовленість має бути зловмисною і спрямована проти інтересів довірителя. При цьому, не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.
Для задоволення позовних вимог за ст. 232 Цивільного кодексу України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Таким чином, має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину.
Критерій "зловмисності" не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.».
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в у справах №753/7290/17 та №6-6639вов09.
За правовим висновком Великої Палати Верховного Суду викладеним у справах №911/2129/17 щодо питання про застосування ч. 1 ст. 232 Цивільного кодексу України у вирішенні позовів про визнання правочину, вчиненого керівником юридичної особи, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, застосування вказаної норми у подібних правовідносинах можливе з огляду на таке.
Як було встановлено в п. 5 цієї постанови, згідно інформації, що міститься за веб - посиланням Опендатабот (т.1 а.с.34), станом на 06.12.2017 відповідач мав назву "Юг-Кабель", з 17.08.2018 назву змінено на «Кабільно - провідникова продукція «Азовкабель» (поточну), без зміни організаційно - правової форми. В квітні 2019 вид діяльності змінено з 22.19 «виробництво інших гумових виробів» на 46.90 «Неспеціалізована оптова торгівля».
Видана начальником відділу кадрів ПрАТ "Азовкабель" довідка від 09.03.21 №02 та накази генерального директора ПрАТ "Азовкабель" від 01.09.14 №106-П, від 27.12.17 №245-П свідчать, що засновником та директором ТОВ «Кабільно - провідникова продукція «Азовкабель» є колишній працівник ПрАТ «Азовкабель» - бухгалтер ОСОБА_3, яка працювала на підприємстві позивача з 01.09.2014 та звільнена 27.12.2017, у зв`язку із переведенням на роботу до ТОВ "Юг-Кабель" (тобто підприємства відповідача).
За змістом статті 2 Господарського процесуального кодексу України одним із основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності, який полягає у тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 74 ГПК України).
Зазначений принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Водночас цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.10.2020 у справі №912/2758/19.
Дослідивши обставини та наявні у справі докази, апеляційний господарський суд встановив, що сторонами ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції не надано доказів протилежного, аніж зазначено у вищевказаних довідках та наказах.
Звертаючись до мети укладання оспорюваного правочину, апеляційний господарський суд враховує наступні дані:
- факт розрахунків між сторонами за спірним правочином не доведено належними та допустимими доказами;
- балансова вартість та вартість продажу семи одиниць транспортних засобів, в т.ч. відчуженого за спірним договором, реалізованого між сторонами складає загальну суму 579 600,00 грн., без ПДВ;
- заборгованість відповідача на користь ПрАТ "Азовкабель" становить 5 410 412,11 грн., в т.ч. 695 520,00 грн. за продаж транспорту;
- позивачем здійснено оплату послуг найму (оренди) транспортних засобів, в т.ч. з оренди раніше відчуженого транспортного засобу на користь відповідача 21.02.2020, за договорами, укладеними з ТОВ «Кабільно - провідникова продукція «Азовкабель» у 2020с - 320 255,34 грн.; у 2021 (січень-лютий) - 37 845 грн.
Таким чином, можна дійти висновку про те, що наслідком укладання оспорюваного у цій справі правочину є зменшення активів (доходів) позивача, в той час, як витрати ПрАТ «Азовкабель», зокрема, через укладений з відповідачем договір оренди (найму) транспортного засобу, що був відчужений за спірним договором 21.02.2020, збільшились. Не вбачається економічного сенсу від операцій з відчуження транспортного засобу на користь відповідача за оспорюваним договором, та подальше його взяття в оренду у відповідача за плату та продовжити використовувати транспортний засіб у господарській діяльності позивача.
Колегія суддів приймає до уваги той факт, що поточна дебіторська заборгованість відповідача перед позивачем складає 5 410 412,11 грн., з яких 695   520,00 грн. заборгованість за продаж транспорту (т.1 а.с.33).
Поряд з цим, відповідно до умов оскаржуваного договору, право власності на транспортний засіб переходить до відповідача з моменту підписання договору (п.2.2 Договору). В той же час, згідно з п. 2.1 Договору, передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна.
Як було встановлено вище, доказів оплати вартості майна за договором матеріали справи не містять. Проте, позивач всупереч своїх майнових інтересів передав транспортний засіб відповідачу у власність, що свідчить про те, що посадова особа ПрАТ «Азовкабель» в особі генерального директора               ОСОБА_1, під час укладання оспорюваного правочину, діяв не добросовісно та не розумно.
За положеннями п. 8.65 статуту ПрАТ "Азовкабель" генеральний директор зобов`язаний діяти в інтересах Товариства добросовісно, розумно та не перевищувати своїх повноважень.
Керівник зобов`язується забезпечити високоприбуткову діяльність Товариства, ефективне використання та збереження майна Товариства (п. 1.2. Контракту з генеральним директором ПрАТ «Азовкабель»).
Однак, з встановлених обставин справи та наданих на їх підтвердження доказів, вбачається недотримання генеральним директором ПрАТ "Азовкабель" ОСОБА_1 положень установчого документу та трудового договору (контракту), шляхом вчинення 21.02.2020 правочину, що порушує майнові інтересів підприємства. Матеріали справи не містять обґрунтування сторін щодо існування об`єктивних підстав доцільності відчуження активів підприємства позивача (транспортних засобів), які використовуються у його господарській діяльності на користь відповідача.
Також, колегія суддів приймає до уваги той факт, що на час перебування ОСОБА_1 на посаді генерального директора, не вжито жодного заходу щодо стягнення з відповідача вартості відчуженого транспортного засобу. Одночасно, взяття позивачем в оренду відчужених транспортного засобу свідчить про наявність ознак зловмисної домовленості між директором сторонами правочину від 21.02.2020, яка полягала в умисних діях сторін (відчуження спірного майна та отримання прибутку відповідачем у вигляді орендної плати, у той час, як позивач втратив основний актив (майно), що використовується в господарській діяльності та збитки у вигляді витрат на щомісячну сплату орендних платежів на користь відповідача).
Наведене вище у своїй сукупності свідчить про обґрунтованість вимог і законність позовних вимог ПрАТ "Азовкабель" про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу від 21.02.2020.
7. Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного в апеляційній скарзі.
Щодо одночасного застосування до спірних правовідносин положень ст.ст. 232, 241 Цивільного кодексу України, судова колегія встановила обставини наявності зловмисної домовленості представників щодо вчинення оспорюваного правочину, що є самостійною і достатньою підставою для визнання недійсним оспорюваного правочину. Мотив про перевищення директором своїх повноважень вказаний надмірно, але це не призвело до невірного вирішення справи.
Інші доводи апеляційної скарги щодо:
- обставин непроведення оцінки відчуженого транспортного засобу;
-  обґрунтування скаржником поважності підстав надання нових доказів, що не були ним подані під час розгляду справи в суді першої інстанції, а саме акт від 23.10.2020 про зарахування зустрічних однорідних вимог та протоколом наглядової ради від 30.01.2020;
- тверджень скаржника, з посиланням на п. 2.7.1 та п. 8.45 статут ПрАТ «Азовкабель», про схвалення (надання згоди) наглядовою радою лише значних правочинів (предмет яких становить 10%-25% вартості активів підприємства за даними останньої річної фінансової звітності);
- оплатності правочину;
- безпідставності позову;
- безпідставності оцінки судом договору оренди;
- заниження ціни продажу;
- незгоди;
- неправильності висновку про виведення активів, мотивів місцевого господарського суду не спростовують. Скаржник вдається до критики рішення місцевого господарського суду, але жодних доказів на спростування його висновків не надає.
8. Чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права та інтереси особи, за захистом яких вона звернулась до суду.
За встановлених обставин аргументи скаржника апеляційний господарський суд визнає такими, що не впливають на правильність ухваленого рішення судом у даній справі, що свідчить про неспростування його мотивів.
9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Апеляційним переглядом оскаржуваного рішення не встановлено порушення місцевим господарським судом ст. 277 ГПК України. 
10. Судові витрати.
Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 275-280, 282 ГПК України, апеляційний господарський суд, -
                                                ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кабельно-провідникова продукція Азовкабель" на рішення Господарського суду Запорізької  області  від 03.08.2021  у справі № 908/1055/21 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Запорізької  області  від 03.08.2021  у справі № 908/1055/21 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 08.12.2021 

Головуючий суддя                                                                 Л.М. Білецька  

Суддя                                                                                       Т.А. Верхогляд

Суддя                                                                                        І.О. Вечірко