ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року	Львів	Справа № 380/1229/21 пров. № А/857/19530/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                            Мікули О. І.,
суддів          -                                                    Курильця А. Р., Кушнерика М. П., 
з участю секретаря судового засідання –      Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2021 року у справі № 380/1229/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області, Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції – Гулкевич І. З.,
час ухвалення рішення – 25.08.2021 року, 
місце ухвалення рішення – м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

                                                            в с т а н о в и в:

Позивач – ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідачів - Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області, Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України та Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області в частині не вжиття заходів щодо здійснення йому компенсації виплат суддівської винагороди шляхом перерахунку та виплати суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року із застосуванням ст.29 Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” та зобов`язати Державну судову адміністрацію України та Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області провести перерахунок його суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року (за винятком виплати за час перебування у частині основної щорічної відпустки, а саме: з 07 серпня 2020 року по 21 серпня 2020 року включно), обчисливши її відповідно до ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” та виплатити недоотриману частину такої суддівської винагороди.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2021 року у справі № 380/1229/21 позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки) із застосуванням ст.29 Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік”. Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області провести ОСОБА_1 перерахунок суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” та виплатити недоотриману частину.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області оскаржило його в апеляційному порядку, вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин справи та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що Законом України №553-ІХ “Про внесення змін до Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” доповнено Закон №294-IX статтею 29, якою встановлено, що на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, встановлюється обмеження нарахування суддівської винагороди у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року. У рішенні Ради суддів України від 24 квітня 2020 року №22 зазначено, що обмеження, встановлені Законом України №553-ІХ, необхідно застосовувати виключно до частини суддівської винагороди, заробітної плати, грошового забезпечення, розрахованих з 18 квітня 2020 року, пропорційно до кількості відпрацьованих у місяці робочих днів. Зазначає,  що положення статті 29 Закону №294-IX, у редакції Закону України №553-ІХ на момент виникнення спірних відносин були чинні, у відповідача були відсутні підстави для його невиконання. Звертає увагу, що прийняття Конституційним Судом України рішення від 28 серпня 2020 року не може бути підставою для нарахування позивачу суддівської винагороди у спірний період відповідно до ст.135 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”, оскільки зазначене рішення не поширюється на відносини, що виникли до дня його ухвалення. Крім того, зазначає, що Територіальне управління ДСА України у Івано-Франківській області є розпорядником коштів нижчого рівня та здійснює всі нарахування та виплати лише у межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисом, а головним розпорядником бюджетних коштів є ДСА України. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Відповідач – Державна судова адміністрація України подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що підтримує апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області в повному обсязі, вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин справи та підлягає скасуванню в повному обсязі. Звертає увагу, що Законом України №553-ІХ “Про внесення змін до Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” доповнено Закон №294-IX статтею 29, якою встановлено, що на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, встановлюється обмеження нарахування суддівської винагороди у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року. У рішенні Ради суддів України від 24 квітня 2020 року №22 зазначено, що обмеження, встановлені Законом України №553-ІХ необхідно застосовувати виключно до частини суддівської винагороди, заробітної плати, грошового забезпечення, розрахованих з 18 квітня 2020 року, пропорційно до кількості відпрацьованих у місяці робочих днів. З огляду на те, що положення статті 29 Закону №294-IX, у редакції Закону України №553-ІХ, на момент виникнення спірних відносин були чинні, у відповідача були відсутні підстави для його невиконання. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Відзив на апеляційну скаргу позивачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Учасники справи у судове засідання не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, тому колегія суддів вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності учасників справи за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч.4 ст.229 КАС України без фіксування судового засідання технічними засобами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що указом Президента України від 24 вересня 2016 року №410/2016 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Верховинського районного суду Івано-Франківської області строком на 5 років.
Рішенням зборів Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 08 вересня 2017 року №7 ОСОБА_1 обрано головою Верховинського районного суду Івано-Франківської області строком на три роки.
09 вересня 2017 року відповідно до наказу в.о. голови Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 08 вересня 2017 року №42/02-02/17 “Про приступлення до виконання обов`язків голови Верховинського районного суду Івано-Франківської області” ОСОБА_1 встановлено щомісячну доплату за перебування на адміністративній посаді голови суду у розмірі 10% посадового окладу з 09 вересня 2017 року.
08 вересня 2020 року рішенням зборів суддів Верховинського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 повторно обрано на адміністративну посаду голови суду строком на три роки з 09 вересня 2020 року та наказом №34/02-02/20 від 08 вересня 2020 року встановлено з 09 вересня 2020 року щомісячну доплату за перебування на адміністративній посаді голови суду у розмірі 10% посадового окладу.
За період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року позивачу нараховано та виплачено суддівську винагороду відповідно до статті 29 Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” із застосуванням обмеження у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року, що підтверджується копією довідки про нараховану та виплачену суддівську винагороду за березень-серпень 2020 року №306 від 06 жовтня 2020 року, видану Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області.
Вважаючи бездіяльність відповідачів щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за вказаний період із застосуванням обмеження нарахування, позивач звернувся з цим позовом в суд за захистом своїх прав.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходи з того, що дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області, які полягають у нарахуванні та виплаті позивачу суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 по 28 серпня 2020 із застосуванням щомісячного обмеження її нарахування згідно з частиною 3 статті 29 Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” із змінами та доповненнями, внесеними Законом України від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ, в редакції, яка діяла з 18 квітня 2020 до 28 серпня 2020 року є протиправними, а тому необхідно зобов`язати ТУ ДСА в Івано-Франківській області провести ОСОБА_1 перерахунок суддівської винагороди за період 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” та виплатити недоотриману частину.
Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Ст.8 Конституції України передбачає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Згідно зі ст.130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
У преамбулі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.
Ч.1 ст.4 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачає, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.
Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України “Про судоустрій і статус суддів” (частина друга статті 4).
Ч.1 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачає, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч.2 ст.135 цього Закону суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
За змістом ч.3 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (яка згідно з рішенням Конституційного Суду України №4-р/2020 від 11 березня 2020 року діє в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VІІІ) базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року
Разом з тим, 18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-ІХ згідно з пунктом 10 розділу І якого Закон України «Про державний бюджет України на 2020 рік» №294-ІХ доповнено, зокрема, статтею 29 такого змісту (тут - в редакції, яка діяла до ухвалення рішення Конституційного Суду України №10-р/2020 від 28 серпня 2020 року): “установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому, у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки (частина перша).
Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина друга).
Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті; частина третя)”.
При вирішенні цього спору колегія суддів в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 03 березня 2021 року у справі №340/1916/20, які полягають у такому.
З 30 вересня 2016 року набрали чинності зміни, внесені до Конституції України згідно із Законом України “Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)” від 02 червня 2016 №1401-VІІІ (далі - Закон № 1401-VIII). Цим Законом, з-поміж іншого, статтю 130 Конституції України викладено в новій редакції, текст якої зазначено вище. Конституція України у редакції Закону № 1401-VIII вперше містить положення, які закріплюють спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме: що “розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій”. З цією конституційною нормою співвідносяться норми частини першої статті 135 Закону №1402-VIII, які у поєднанні (системному зв`язку) дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди є закон про судоустрій.
Наявність в Конституції України цієї норми дає підстави для висновку, що для цієї групи правовідносин у сфері організації судової влади (йдеться про суддівську винагороду) закон про судоустрій є спеціальним законом, відповідно, він має пріоритет над іншими нормативно-правовими актами не лише змістовний, але й певною мірою ієрархічний. Щодо останнього, то мається на увазі те, що позаяк Конституція України, відповідно до її статті 8, має найвищу юридичну силу, наявність в її тексті прямої вказівки на спосіб визначення суддівської винагороди слугує безапеляційним способом подолання будь-яких протиріч у правовому регулюванні правовідносин на користь спеціального закону (про судоустрій). Норми Конституції України є нормами прямої дії, а отже, при вирішенні спору суд може застосовувати їх безпосередньо, особливо тоді, коли закон чи інший нормативно-правовий акт їм суперечить (частина четверта статті 7 КАС України).
Розмір суддівської винагороди визначено у статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання є законом про судоустрій в значенні частини другої статті 130 Конституції України. Зміни до цього Закону в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у спірний період не вносилися, тож законних підстав для обмеження її виплати (десятьма прожитковими мінімумами) не було.
Щодо Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-ІХ (яким внесено зміни до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» №294-ІХ), то цей Закон, позаяк він не є Законом про судоустрій, ним чи іншим законом не вносилися зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII (щодо розміру суддівської винагороди), не може встановлювати розміру винагороди судді. Розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-ІХ має вирішуватися на користь Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII. Для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII, які попри те, що в часі цей закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» №294-ІХ (у редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-ІХ).
Закон України «Про державний бюджет України на 2020 рік» №294-ІХ (у редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-ІХ) має іншу сферу регулювання. Вимоги щодо його змісту містяться в частині другій статті 95 Конституції України та деталізовані у Бюджетному кодексі України. Цей закон (про державний бюджет) не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів. На такий аспект законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у рішеннях від 09 липня 2007 року №6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України).
Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що обмеження виплати позивачеві, починаючи з 18 квітня 2020 року суддівської винагороди (розміром, що не перевищує десять прожиткових мінімумів) на підставі статті 29 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» №294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-ІХ; тут ці закони - у редакції, яка діяла на дату виникнення спірних відносин) було неправомірним, а тому дійшов правильного висновку про визнання протиправними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки) із застосуванням ст.29 Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік”, оскільки розмір суддівської винагороди встановлено статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII і позивач має право на те, щоб йому виплатили недоотримані кошти (заборгованість).
Доводи апелянта в цій частині колегія суддів вважає безпідставними, оскільки такі спростовуються наведеними вище мотивами.
Щодо висновку суду першої інстанції про зобов`язання здійснити нарахування та виплату суддівської винагороди Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області та доводів відповідача про помилковість рішення суду в цій частині, то колегія суддів зазначає наступне.
За змістом ч.3, 4 ст.148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII ДСА України здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, крім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів; функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА України. 
Отже, виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України. Відповідач, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня здійснює свої повноваження в межах асигнувань, які ДСА України затвердила на 2020 рік.
Відповідно до ч.1 ст. 3 Закону України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень” від 05 червня 2012 року №4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень. Пунктом 8 частини першої статті 7 Бюджетного кодексу України визначено принцип цільового використання бюджетних коштів, відповідно до якого бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями та бюджетними асигнуваннями.
Колегія суддів зазначає, що в Україні запроваджена і діє бюджетна програма КПКВК 0501150 “Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів”, метою якої є виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів, а завданням цієї програми є виплата заборгованості за рішеннями судів, винесеними на користь суддів та працівників апаратів судів (зокрема, паспорт вказаної бюджетної програми на 2021 рік затверджений розпорядчим документом ДСА України від 12 лютого 2021 року № 50). При цьому, саме в межах бюджетної програми КПКВК 0501150 “Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів” передбачено бюджетні призначення та асигнування на виплату заборгованості за рішеннями судів, винесеними на користь суддів та працівників апаратів судів, яка стягується у безспірному порядку на підставі Закону № 4901-VI та постанови Кабінету Міністрів України “Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників” від 03 серпня 2011 року №845 (далі - Постанова №845). Крім того, таке стягнення на підставі пункту 9 розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” Бюджетного кодексу України, Закону №4901-VI, Постанови №845 здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, який відповідно до частини четвертої статті 6 Закону України “Про виконавче провадження” від 02 червня 2016 року №1404-VIII не є органом примусового виконання.
Згідно зі ст.3 Закону України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень” №4901-VI, п.25 Постанови №845 у разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою.
Таким чином, колегія суддів звертає увагу, що оскільки у головного розпорядника бюджетних коштів ДСА України наявна окрема бюджетна програма для забезпечення виконання рішень суду (КПКВК 0501150 “Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів”), тому безспірне списання коштів на виконання рішення судів на користь суддів може бути здійснено центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів лише за цією бюджетною програмою, тому саме ДСА України є належним відповідачем за позовною вимогою про зобов`язання здійснити нарахування та виплату на користь позивача суми недоотриманої суддівської винагороди за рахунок коштів окремої бюджетної програми КПКВК 0501150.
Як вбачається з матеріалів справи, а саме: з довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області №209 від 18 березня 2021 року (а.с.56), сума невиплаченої суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року складає 129643,14 грн.
Таким чином, враховуючи усе наведене вище, а також положення ч.2 ст.5 КАС України, колегія суддів вважає, що для належного способу захисту прав позивача в цій частині необхідно стягнути з ДСА України на користь позивача невиплачену суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у розмірі 129643,14 грн з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, шляхом безспірного списання коштів за бюджетною програмою КПКВК 0501150 “Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів”, в решті позовних вимог відмовити.
Разом з тим, суд першої інстанції не звернув на вказані обставини належної уваги, не дослідив їх належним чином та не надав їм відповідної правової оцінки, а тому дійшов помилкового висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову в цій частині.
Щодо позовної вимоги про звернення рішення суду про присудження виплати суддівської винагороди у межах суми стягнення за один місяць до негайного виконання, то колегія суддів зазначає, що згідно з п.2 ч.1 ст.371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що підстави для застосування негайного виконання рішення суду відсутні, оскільки у п.2 ч.1 ст.371 КАС України йдеться про негайне виконання стягнення заробітної плати у разі позбавлення особи такої заробітної плати. У такому випадку інститут негайного виконання заробітної плати за один місяць, виконує функцію запобіжника позбавлення особи засобів існування на час вирішення юридичного спору, у цій же справі не йде мова про позбавлення позивача заробітної плати, позбавлення його засобів існування, а є спір щодо належного розміру заробітної плати (винагороди судді), який кожна з сторін обраховує на свою користь.
Аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів вважає, що Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області, нараховуючи та виплачуючи позивачу суддівську винагороду із застосуванням статті 29 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» №294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-ІХ) діяло з порушенням вимог статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII, тому дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди в обмеженому розмірі за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року згідно зі статтею 29 Закону №294-ІХ у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року є протиправними. При цьому, оскільки головним розпорядником бюджетних коштів є ДСА України та у неї наявна окрема бюджетна програма для забезпечення виконання рішень суду (КПКВК 0501150 “Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів”), тому належним способом захисту прав позивача є стягнення з ДСА України на його користь невиплаченої суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у розмірі 129643,14 грн згідно з довідкою №209 від 18 березня 2021 року, шляхом безспірного списання коштів за бюджетною програмою КПКВК 0501150 “Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів”.
Колегія суддів також при прийнятті рішення враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи та прийняв рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.317 КАС України рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.
Керуючись ст.229, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд,  

                                                     п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2021 року у справі №380/1229/21 скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки) згідно зі статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року №294-ІХ, в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року №553-ІХ, у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року.
Стягнути з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 невиплачену суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у розмірі 129643,14 грн згідно з довідкою №209 від 18 березня 2021 року, виданою Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області, шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів».
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	М. П. Кушнерик  	
Повне судове рішення складено 06 грудня 2021 року.