ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ 
 
4 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 631/1057/15
провадження № 51-2862 км 21 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного  кримінального суду у складі:
 
головуючої                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                             ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,
за участю:                                     
секретаря судового засідання ОСОБА_4 , 
прокурора                                     ОСОБА_5 ,
захисників                                    ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
                                                         ОСОБА_7  (в режимі відеоконференції),
 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12015220390000279, за обвинуваченням
 
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 , 
 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі — КК), 
 
за касаційними скаргами засудженого  ОСОБА_8 та в його інтересах захисників ОСОБА_6 і ОСОБА_7 на вирок Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 30 жовтня 2018 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 27 квітня 2021 року.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 30 жовтня 2018 року ОСОБА_8 засуджено до покарання у виді позбавлення волі:
 
- за ч. 1 ст. 115 КК на строк 12 років;
- за ч. 2 ст. 185 КК на строк 1 рік.
 
Відповідно до ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.
 
На підставі ч. 5 ст. 72 КК (в редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року) зараховано у строк покарання ОСОБА_8 строк його попереднього ув`язнення з 21 січня по 21 березня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. 
 
Зазначеним вироком також засуджений ОСОБА_9 , вирок щодо якого в касаційному порядку не оскаржується. 
 
Харківський апеляційний суд ухвалою від 27 квітня 2021 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 змінив. На підставі ч. 5 ст. 72 КК в редакції Закону України № 838–VIII від 26 листопада 2015 року зарахував ОСОБА_8 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 30 жовтня 2018 року по 27 квітня 2021 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. У решті вирок суду щодо ОСОБА_8 залишено без змін. 
 
ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він за попередньою змовою з ОСОБА_9 , останній повторно, 28 квітня 2015 року близько 14:00 вчинили таємне викрадення кабелю електрозв`язку, який належав ПАТ «Укртелеком», вартістю 266 грн за обставин, вказаних у вироку.
 
Крім того,  ОСОБА_8 визнаний винуватим в умисному вбивстві ОСОБА_10 за наступних обставин.
 
Так, увечері 20 січня 2017 року ОСОБА_8 в будинку АДРЕСА_2 разом із ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вживали алкогольні напої.
 
Того ж дня близько 19:00 ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , а також ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , що прийшли пізніше, вийшли на вулицю, де між ОСОБА_13 і ОСОБА_10 стався конфлікт, а згодом і бійка, яку припинили присутні особи. Близько 20:00 біля будинку № 7 на вулиці Кооперативній у цьому ж населеному пункті між ОСОБА_10 і ОСОБА_13 знову відбувся словесний конфлікт. За цих обставин у ОСОБА_8 раптово виникла особиста неприязнь до ОСОБА_10 , обумовлена конфліктом, що носив триваючий характер. Відчуваючи до останнього особисту неприязнь, ОСОБА_8 , керуючись цим мотивом, вирішив вчинити вбивство ОСОБА_10 . Реалізуючи свій злочинний умисел, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, ОСОБА_8 підбіг до ОСОБА_10 та з метою умисного протиправного заподіяння смерті вдарив його викруткою в ліву частину грудної клітки, чим заподіяв йому проникаюче поранення грудної клітки. Смерть ОСОБА_10 настала на місці події від тампонади навколосерцевої сумки кров`ю, обумовленої проникаючим колотим пораненням грудної клітки з ушкодженням грудного відділу аорти в межах навколосерцевої сумки, легеневої вени, яке супроводжувалося крововиливом у порожнину навколосерцевої сумки, що зумовило порушення і в подальшому зупинку серцевої діяльності.
 
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У касаційних скаргах засуджений ОСОБА_8 , захисники ОСОБА_6 та ОСОБА_7 просять судові рішення щодо ОСОБА_8 скасувати у зв`язку з істотним порушенням норм кримінального процесуального закону, невідповідістю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, однобічністю і неповнотою судового слідства та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
 
У своїй касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , окрім наведеного, посилається на невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі.
 
На обґрунтування своїх доводів засуджений, захисники ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зазначають, що:
- між ОСОБА_8 і ОСОБА_10 конфліктної ситуації не відбувалось, неприязних стосунків не було, мотиву та мети позбавлення ОСОБА_10 життя ані на досудовому слідстві, ані під час судового розгляду встановлено не було та не доведено ніякими доказами, тоді як про відсутність мотиву на вбивство свідчить те, що подія сталася після того, як обвинувачений завів машину, використовуючи про цьому викрутку, знаряддя злочину не було підготовлено завчасно, поведінка обвинуваченого і потерпілого, що передувала події, та їхні дружні стосунки до події, а завданий потерпілому лише один удар викруткою вказують на відсутність умислу на позбавлення життя;
- суд спирається на показання зацікавлених осіб – родичів загиблого, свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , в основу вироку покладені суперечливі показання цих свідків та свідка  ОСОБА_12 , у тому числі й про те, в якій руці в обвинуваченого знаходилася викрутка, про місце розташування потерпілого по відношенню до обвинуваченого, які під час судового слідства усунуті не були. Про це сторона захисту заявляла в судовому засіданні з вказівкою на те, що ці протиріччя містяться й у експертних висновках; 
- відповідно до показань обвинуваченого, в момент, коли ОСОБА_8 прямував до автомобіля, його ззаду по голові вдарив ОСОБА_10 , від чого   ОСОБА_8 присів та закрив голову руками, щоб захистити себе від численних ударів, які заподіяли йому брати Жердєви, а підіймаючись, ударив спереду в грудну клітку ОСОБА_10 , що підтверджується даними слідчого експерименту від 9 січня 2018 року; даними висновку судово-медичної експертизи № 4НВ/17, показаннями свідка ОСОБА_13 , який повністю підтвердив показання обвинуваченого, однак суд піддав сумніву та не врахував показання цього свідка;
- вилучення речових доказів та фактичне затримання ОСОБА_8 відбулися 20 січня 2017 року після 20:30, а в матеріалах провадження зазначено, що 21 січня 2017 року.
 
Окрім наведеного, захисники посилаються на те, що :
- суд не дотримався положень статей 223, 224, 237, 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), поклав в основу вироку протокол огляду місця події від 21 січня 2017 року, під час якого з автомобіля, що належав ОСОБА_8 , була вилучена викрутка (т. З, а.с. 224–230), притому що дозвіл на огляд автомобіля ОСОБА_8 не давав, цей огляд і складання протоколу за його результатами відбувались у той проміжок часу, коли ОСОБА_8 був фактично затриманим і знаходився поряд з уповноваженою службовою особою в приміщенні, визначеному уповноваженою службовою особою, що давало можливість отримати добровільну згоду на огляд автомобіля саме від ОСОБА_8 ;
- під час судового розгляду прокурор тривалий час не міг надати до суду речові докази для дослідження, заявивши, що вони втрачені. За даним фактом проводилась службова перевірка, якою також було визнано втрату речових доказів, але через деякий час прокурор надав для вивчення речові докази;
- судами першої та апеляційної інстанцій, всупереч статтям 7, 14, 21, 20 КПК та ст. 129 Конституції України порушено презумпцію невинуватості. Суд не став тлумачити всі сумніви на користь обвинуваченого, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК є підставою для скасування судового рішення;
- суд апеляційної інстанції не виконав вимог ст. 419 КПК, не зіставив усіх доводів апеляційних скарг з наявними у справі доказами та не дав на кожен із них вичерпної відповіді.
 
У своїй касаційній скарзі засуджений зазначає також, що:
 
- суд не викликав і не допитав свідків, які могли спростувати версію обвинувачення, а саме очевидців події ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які безпосередньо знаходились на місці події та яким погрожували за надання правдивих показань, про що ОСОБА_16 заявляла працівникам прокуратури (т. 3, а.п. 110), а також не допитав очевидця події свідка ОСОБА_18 ;
- допитав свідків ОСОБА_19 і ОСОБА_20 , які не були очевидцями події, свідки  ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , брат і сестра потерпілого, є зацікавленими особами, а свідок ОСОБА_12 зловживала спиртним, щодо неї відкрито провадження про позбавлення її батьківських прав, тому її показанням не можна довіряти;
- не з`ясував справжньої причини конфлікту та того, що ініціатива конфлікту була з боку братів ОСОБА_21 ;
- не встановив правдивих фактів, не усунув протиріч у показаннях свідків, тому, на його думку, кримінальне провадження повинно бути повторно розглянуто у суді першої інстанції з усуненням усіх попередніх недоліків судового слідства;
- він не міг належним чином захищатися, оскільки за браком часу не в повній мірі ознайомився з матеріалами провадження. Для ознайомлення йому не надали всіх речових доказів. Уже при ознайомленні перед апеляційним розглядом він помітив, що в провадженні відсутні його первинні показання, а ті показання, які є, – неповні, підігнані під версію обвинувачення, деякі факти відсутні;
- у провадженні міститься фотознімок іншої викрутки, а не тієї, якою був завданий удар, експертами не зазначалися пошкодження, які були на викрутці, що виникли від замикання нею електромережі. Викрутка, на його думку, була замінена, щоб підтримати версію обвинувачення, оскільки при його побитті братами Жердєвими на викрутку попала його кров;
- працівники поліції через солідарність проводили незаконні дії, оскільки, на його (засудженого) думку, потерпілий є агентом поліції; 
- під час слідчого експерименту його три години протримали на морозі, не дали куртку, аналогічну тій, яка була під час події, через що не вдалося відтворити всі обставини події. Вважає, що слідчий експеримент треба повторити з дотриманням усіх законних процесуальних норм.
 
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_8 також стверджує, що на нього, членів його родини та свідків сторони захисту чинився постійний тиск з боку родини потерпілого. За заявою свідка ОСОБА_22 було порушено кримінальне провадження, через те що цей свідок отримував погрози з боку родичів потерпілого. Суд першої інстанції не зміг забезпечити безпеку судових засідань, не залучив до цього правоохоронні органи.
 
На обґрунтування своєї касаційної скарги захисник ОСОБА_23 також посилається на те, що:
- суд першої інстанції порушив вимоги ст. 94 КПК, був упередженим та несправедливим, чим грубо порушив засади законності та верховенства права у кримінальному провадженні, встановлені статтями 8, 9 КПК;
- всупереч ч. 3 ст. 208, ч. 5 ст. 236 КПК слідчий провів особистий обшук ОСОБА_8 , який вже був затриманий і якому не було роз`яснено його прав як підозрюваного, не було забезпечено йому правової допомоги, під час обшуку були вилучені особисті речі та з метою узаконення цієї дії слідчий оформив її протоколом огляду місця події, чим допустив порушення закону;
- всупереч вимогам ч. 4 ст. 213 КПК регіональний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги про затримання ОСОБА_8 було повідомлено лише вранці 21 січня 2017 року, що є суттєвим порушенням права на захист затриманої особи;
- висновок апеляційного суду про те, що огляди місця події від 21 січня 2017 року були проведені  відповідно до вимог КПК, є неправильними;
- всупереч ч. 1 ст. 9, частинам 2, 3, 12 ст. 290 КПК жодного речового доказу під час відкриття матеріалів провадження стороні захисту не було надано для огляду;
- будь-якого підтвердження про відкриття стороні захисту речових доказів, конвертів та пакунків у справі немає;
- суд апеляційної інстанції зазначив, що під час досудового розслідування та судового розгляду захист ОСОБА_8 здійснювали інші адвокати, які не вказували на порушення вимог ст. 290 КПК під час відкриття матеріалів, однак ці порушення вимог ст. 290 КПК очевидні та відображені саме в опечатаних конвертах та пакунках, в яких знаходяться речові докази;
На думку захисника ОСОБА_6 , до «плодів отруйного дерева» необхідно віднести докази, похідні від джерел, які є недопустимими доказами: 
- протокол огляду місця події від 21 січня 2017 року (огляд автомобіля ВАЗ-2104, який належить ОСОБА_8 ) (т. 3, а.с.224–230); 
- протокол огляду та постанова про визнання та долучення речових доказів від 21 січня 2017 року (т. 3, а.с. 242–244); 
- висновок судово-цитологічної експертизи № 175-Ц/2017 (т. 4, а.с. 61–64);
- протокол огляду місця події від 21 січня 2017 року в приміщенні Нововодолазького ВП, під час якого ОСОБА_8 добровільно видав куртку чорного кольору з механічними пошкодженнями, куртку синього кольору з капюшоном та механічними пошкодженнями і слідами речовини бурого кольору (т. 3, а.с. 231–233);
- протокол огляду та постанова про визнання та долучення речових доказів (т. 3, а.с. 248-251; т. 4, а.с. 1–4);
- висновок судово - медичної криміналістичної експертизи № 25-МК/10- НВт/17 (т. 4, а.с. 55,56).
 
У своїй касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 посилається також на те, що:
- у вироку зазначено про те, що «цілеспрямований послідовний характер дій ОСОБА_8 свідчить про його справжній, дійсний умисел». Однак відповідно до ст. 24 КК умисел поділяється на прямий та непрямий. Отже, на думку захисника, суд першої інстанції у вироку посилається на терміни, які не передбачені КК;
- на технічному носії інформації (копії, наданій стороні захисту) частково відсутній запис судового засідання від 09 листопада 2017 року з 8:49:32 по 10:54:40 хвилину аудіозапису, що є порушенням принципу гласності та ст. 27 КПК і є безумовною підставою для скасування судового рішення;
- суд апеляційної інстанції, підтвердивши, що на носії інформації – диску дійсно наявна технічна затримка у відтворенні звукозапису, всупереч положенням ст. 412 КПК не виправив цих порушень, що є істотним порушенням вимог КПК і безумовною підставою для скасування судового рішення відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК.
 
Крім того, у касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 посилається на те, що призначене ОСОБА_8 покарання у вигляді 12 років позбавлення волі є занадто суворим, невиправданим та не відповідає засадам кримінального права. При цьому зазначає, що таке покарання:
- призведе до втрати родинних зав`язків між дочкою та засудженим, яка буде зростати без батьківської підтримки та поради; 
- непрацездатна мати обвинуваченого буде жити з почуттям туги та болем за сином; 
- ОСОБА_8 втратить усі соціальні зв`язки, що унеможливить його соціалізацію та повернення до нормального життя після відбуття покарання;
- обвинувачений уже став на шлях виправлення, він розкаювався у вчиненому, був готовий відшкодувати всю спричинену шкоду та відчуває велике почуття жалю через смерть потерпілого, кається в скоєному, засмучений смертю ОСОБА_10 , негативно оцінює злочин, жалкує про вчинене та співчуває близьким померлого;
- щире каяття має бути враховане як обставина, що пом`якшує покарання, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК;
- ОСОБА_8 сприяв розслідуванню кримінального провадження, добровільно видав предмети одягу, що були на ньому в момент вчинення злочину, відповідно до протоколів огляду місця події від 21 січня 2017 року, добровільно з`являвся до суду, брав участь у слідчих діях, надавав свої пояснення та показання, а тому активне сприяння розкриттю злочину має бути враховане як обставина, що пом`якшує покарання, відповідно до п.1 ч. 1 ст. 66 КК;
- суд не врахував при призначенні покарання, що ОСОБА_8 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем мешкання характеризується задовільно. Ці обставини, на думку захисника, також мають бути враховані як обставини, що пом`якшують покарання, відповідно до ч. 2 ст. 66 КК;
- висновок суду першої інстанції про те, що активна захисна позиція ОСОБА_8 свідчить про відсутність у нього каяття у вчиненому, порушує свободу від самовикриття та право обвинуваченого на захист, що є порушенням вимог кримінального процесуального закону і  підставою для скасування вироку відповідно до п. З ст. 409 КПК.
 
Позиції учасників судового провадження
 
У судовому засіданні:
-   захисники ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтримали всі касаційні скарги;
- прокурор вважала судові рішення законними та обґрунтованими й просила залишити їх без зміни.
 
Мотиви Суду
 
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 КПКсуд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
Таким чином, при розгляді касаційних скарг суд касаційної інстанції виходить із тих фактичних обставин, які встановлені судами першої та апеляційної інстанцій.
 
Крім цього, відповідно до положень ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
 
З урахуванням наведеного не є предметом дослідження суду касаційної інстанції доводи засудженого  та його захисників щодо допущення судом неповноти та невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, а самепро те, що:
- між ОСОБА_8 і ОСОБА_10 конфліктної ситуації не відбувалось, неприязних стосунків не було, на   ОСОБА_8 раптово напали брати Жердєви, які заподіяли йому численних ударів, а він змушений був захищатися від них та вдарив потерпілого, відштовхуючи його від себе;
- суд не з`ясував справжньої причини конфлікту та того, що ініціатива конфлікту була з боку братів ОСОБА_21 ;
- суд не викликав і не допитав свідків, які могли спростувати версію обвинувачення.
 
Не є предметом дослідження суду касаційної інстанції і доводи сторони захисту про неналежну оцінку доказів, а саме про те, що:
- у провадженні міститься фотознімок іншої викрутки, а не тієї, якою був завданий удар;
- під час слідчого експерименту ОСОБА_8 три години протримали на морозі, не дали куртку, аналогічну тій, яка була під час події, через що не вдалося відтворити всі обставини події.
 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому злочинах ґрунтується на сукупності доказів, досліджених судом.
 
ОСОБА_8 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, за обставин, наведених у вироку, визнав повністю. У своїх касаційних скаргах засуджений та його захисники не наводять доводів про необґрунтованість засудження ОСОБА_8 у цій частині.
 
Водночас при постановленні вироку в межах розгляду кримінального провадження за ч. 1 ст. 115 КК суд першої інстанції послався на показання:
- самого ОСОБА_8 , який не заперечував, що смерть потерпілого сталася саме від його дій, однак зазначив, що тілесні ушкодження потерпілому він завдав, відштовхуючи його від себе, випадково «зачепив» потерпілого викруткою, яку тримав у правій руці від того моменту, коли намагався завести автомобіль. Крім того, у зв`язку з оголошенням протоколів огляду місця події та предмета (викрутки) і оглядом у суді речового доказу – викрутки ОСОБА_8 пояснював, що на зазначеному транспортному засобі він разом із ОСОБА_13 приїхав у с. Рябухине та на ньому залишив місце вчинення злочину, і саме цією викруткою він завдав ОСОБА_10 удар у ліву частину грудної клітки;
- свідка ОСОБА_12 , яка показала, що спочатку конфлікт виник між ОСОБА_13 і ОСОБА_10 , а обвинувачений намагався його припинити. Конфлікт між свідками припинявся і знову розпалювався. ОСОБА_8 у її присутності в конфлікт не втручався. Потім ОСОБА_10 і ОСОБА_13 , конфліктуючи, відійшли вперед по вулиці. Через незначний проміжок часу до них пішов ОСОБА_14 . Вона стояла поруч з ОСОБА_15 і ОСОБА_8 , останній одразу після того, як за допомогою викрутки завів автомобіль, побіг до ОСОБА_10 , ОСОБА_13 і ОСОБА_14 , вона також пішла до них. Підійшовши, побачила, що ОСОБА_10 і ОСОБА_8 сиділи навприсядки – перший попереду, а другий позаду, при цьому обвинувачений тримав ОСОБА_10 , обхопивши його руками. Потім вони разом піднялися, ОСОБА_8 продовжував знаходитись позаду ОСОБА_10 , останній, скрикнувши, впав, а обвинувачений, пробігши повз неї, сів в автомобіль та поїхав. ОСОБА_13 і ОСОБА_14 були поруч трохи попереду, згодом вони занесли ОСОБА_10 у будинок. Потім їй стало відомо, що останній помер від удару в серце гострим предметом. Свідок також стверджувала, що під час подій ОСОБА_8 знаходився у стані алкогольного сп`яніння;
- свідка ОСОБА_14 про те, що від ОСОБА_12 йому стало відомо про побиття його брата – ОСОБА_10 . Вибігши на вулицю, він побачив ОСОБА_8 , який сидів зверху на його братові, що лежав на снігу обличчям донизу, якого до того ж за ліву руку тримав ОСОБА_13 . Після того як він зіштовхнув обвинуваченого, ОСОБА_10 і ОСОБА_13 продовжували конфліктувати та з`ясовувати стосунки. ОСОБА_8 стояв осторонь. У цей час до них підійшла ОСОБА_15 . Щоб одягнутися, він побіг додому, де взяв биту з метою захисту від ОСОБА_8 і ОСОБА_13 . Повернувшись, побачив, що між ОСОБА_10 , ОСОБА_8 і ОСОБА_13 знову відбувається сварка. Потім ОСОБА_10 і ОСОБА_13 відійшли по дорозі на відстань близько сорока метрів. Віддавши сестрі биту він пішов за ними. У цей момент ОСОБА_8 , який знаходився біля автомобіля, підбіг до нього, та з-за його спини, тобто знаходячись позаду ОСОБА_10 , завдав останньому удар лівою рукою у ліву частину грудної клітини, від чого той впав. Після цього обвинувачений повернувся до нього і завдав йому удар викруткою у верхню частину правої ноги, заподіявши тілесне ушкодження;
- свідка ОСОБА_15 про те, що вона була очевидицею того, як ОСОБА_13 і ОСОБА_10 , конфліктуючи і з`ясовуючи стосунки, відійшли від автомобілю приблизно на 25 метрів, їх наздогнав ОСОБА_14 . ОСОБА_8 знаходився біля автомобіля, який завів, після чого він зненацька швидко побіг за ОСОБА_10 , ОСОБА_14 і ОСОБА_13 , потім, відштовхнувши ОСОБА_14 , завдав ОСОБА_10 правою рукою удар у грудну клітку зліва – у ділянку серця, від чого той впав. При цьому в момент завдання удару вони стояли один до одного півобертом. Після чого обвинувачений, заподіявши удар викруткою в ногу ОСОБА_14 , тримаючи її в руках, побіг до автомобіля, на якому поїхав.
 
Суд першої інстанції дослідив і поклав в основу вироку й інші зібрані докази, а саме:
- дані висновку судово-медичної експертизи № 6-НВ/17, відповідно до якого в ОСОБА_14 виявлено садно на передній поверхні правого стегна – легке тілесне ушкодження, яке утворилося в результаті ударної дії твердого предмета з гострокінцевою обмеженою контактною поверхнею, характер, час та спосіб спричинення цього тілесного ушкодження відповідають наведеним показанням свідка ОСОБА_14 (т. 4, а.с. 59);
- дані довідки Нововодолазької ЦРЛ, відповідно до якої під час огляду 20 січня 2017 року о 22:40 ОСОБА_8 перебував у стані алкогольного сп`яніння (т. 3, а.с. 234);
- дані протоколу огляду місця події та фототаблиці до нього, згідно з яким під час вказаної слідчої дії у будинку АДРЕСА_2 був виявлений труп ОСОБА_10 з ознаками насильницької смерті, а також були виявлені та вилучені предмети одягу останнього;
-дані протоколу огляду місця події від 21 січня 2017 року, згідно з яким цього дня з автомобіля ВАЗ-21043, який належить ОСОБА_8 , була вилучена викрутка (т. 3 а.с. 224 - 230);
-дані протоколу огляду і долучення до кримінального провадження як речового доказу викрутки від 21 січня 2017 року та відповідної постанови слідчого (т. 3, а.с, 242–244);
-дані висновку судово-цитологічної експертизи № 175-Ц/2017, згідно з яким на робочій частині (металічній) викрутки, вилученої з автомобіля засудженого, виявлені сліди крові, видову належність якої встановити виявилося неможливим(т. 4, а.с. 61–64 );
- дані протоколу огляду місця події від 21 січня 2017 року, відповідно до якого ОСОБА_8 добровільно видав предмети одягу, що були на ньому в момент події, окрім іншого, куртку чорного кольору з механічними пошкодженнями, а також куртку синього кольору з капюшоном та наявними на ній механічними пошкодженнями і слідами речовини бурого кольору, які були вилучені, оглянуті і долучені до кримінального провадження як речові докази (т. 3, а.с. 231–233, 248–251, т. 4 а.с. 1–4);
- дані висновку судово-медичної експертизи № 5-НВ/17, якою встановлено в ОСОБА_8 легкі тілесні ушкодження – травматичний набряк м`яких тканин, садна, синець на внутрішній слизовій у ділянці лівої щоки, які утворилися в результаті ударної дії тупого твердого предмета;
- дані висновку судово-психіатричної експертизи від 15 березня 2017 року, згідно з якими ОСОБА_8 страждає на хронічне психічне захворювання. Відповідно до свого психічного стану може усвідомлювати свої дії та керувати ними, відповідно до свого психічного стану застосування примусових заходів медичного характеру не потребує (т. 4, а.с. 73–75);
-дані висновку судово-медичної експертизи №10-НВт/17, згідно з яким у ОСОБА_10 виявлені тілесні ушкодження, у тому числі ті, які спричинили його смерть, ці ушкодження є прижиттєвими, утворилися незадовго до настання смерті, в період часу, що обчислюється першими десятками хвилин до настання смерті, протягом якого не можна виключити можливості здійснення потерпілим будь-яких цілеспрямованих дій в обмеженому обсязі. Причиною смерті ОСОБА_10 стала тампонада навколосерцевої сумки кров`ю, обумовлена вищевказаним проникаючим колотим пораненням грудної клітки з ушкодженням грудного відділу аорти в межах навколосерцевої сумки, легеневої вени, яке супроводжувалося крововиливом в порожнину навколосерцевої сумки, що зумовило порушення і в подальшому зупинку серцевої діяльності. Будь-яких ушкоджень, характер і локалізація яких свідчили б про можливість їх утворення внаслідок «боротьби чи самозахисту», на трупі не виявлено. Проникаюче колоте поранення грудної клітки могло утворитися від одноразової дії колючого знаряддя з достатньою силою, що мало тупоколючий кінець з формуванням вираженого ребра, а робоча частина якого мала прямокутне поперечне січення, утворене сходженням граней, що утворюють ребра по ходу стрижня. Таким предметом (знаряддям) могла бути і викрутка. При утворенні колотого поранення знаряддя розташовувалося по відношенню до травмуючої поверхні у косо-вертикальній площині, напрямок удару був зліва направо, знизу догори;
- дані висновку додаткової судово-медичної експертизи № 27-НВ/18/10-НВт/17, згідно з яким найбільш вірогідному механізму утворення ушкоджень у ОСОБА_10 відповідає той спосіб, на який вказують свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 у ході слідчих експериментів, тобто коли нападник, тримаючи викрутку в лівій руці, завдав нею удар ОСОБА_10 з лівого боку. Свідчення обвинуваченого ОСОБА_8 в ході слідчого експерименту протирічать свідченням, викладеним свідками (тримання викрутки в правій руці, спосіб заподіяння ушкодження – ніби відштовхування від себе), не відповідають напрямку ранового каналу, способу та механізму утворення ушкоджень, виявлених на тілі потерпілого ОСОБА_10 .
 
Суд першої інстанції мотивував, чому саме він поклав в основу вироку та визнає достовірними показання потерпілої, свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , зазначивши, що ці показання конкретні, послідовні, узгоджуються між собою, носять взаємодоповнюючий характер, а також узгоджуються з об`єктивними даними, що містяться у вищенаведених доказах: протоколах огляду місця події, огляду предметів, слідчих експериментів за участю ОСОБА_14 і ОСОБА_15 ; висновках судово-медичних експертиз №5-НВ/17, №6-НВ/17, № 10-НВт/17, додаткової судово-медичної експертизи № 27-НВ/18/10-НВт/17; судово-медичної криміналістичної експертизи № 25-МК/10-НВт/17, судово-цитологічної експертизи № 175-ц/2017, які містять речові докази; документах.
 
Суд першої інстанції надав також оцінку показанням обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що він заподіяв потерпілому тілесне ушкодження, відштовхуючи його від себе, тримаючи при цьому викрутку в руці. Зокрема, суд першої інстанції зазначив, що вказаний ОСОБА_8 спосіб заподіяння ушкодження не відповідає напрямку каналу рани, способу та механізму утворення ушкоджень, виявлених на тілі потерпілого ОСОБА_10 .
 
З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку, що показання ОСОБА_8 в судовому засіданні, а також його показання під час проведення слідчого експерименту не відповідають фактичним обставинам справи, є надуманими, і розцінив їх як позицію захисту, обрану ним з наміром пом`якшити відповідальності за вчинене, оскільки вони не тільки не ґрунтуються на доказах, але і спростовуються сукупністю наведених вище доказів, визнаних судом достовірними і взятих в основу вироку, у тому числі висновками додаткової судово-медичної експертизи.
 
Суд першої інстанції дав оцінку і визнав неправдивими показання обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що встановлені в нього тілесні ушкодження були отримані внаслідок його побиття ОСОБА_10 і ОСОБА_14 – завдання останнім удару битою по голові та заподіяння цими ж особами численних ударів руками і ногами по різних частинах тіла.
 
Судом першої інстанції також допитувався свідок ОСОБА_13 , і його показанням суд першої інстанції дав належну оцінку, зокрема, зазначив, що ці показання є завідомо неправдивими і надані суду з метою підтримання захисної позиції ОСОБА_8 , оскільки ОСОБА_13 тривалий час знайомий з обвинуваченим, перебуває з ним у дружніх стосунках. Крім того, його показання частково співпадають лише з показаннями ОСОБА_8 і не тільки не ґрунтуються на об`єктивних доказах, але й спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами – показаннями потерпілої ОСОБА_24 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , даними, що містяться у протоколах слідчих дій: огляду місця події, огляду предметів, слідчих експериментів за участю ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , висновках експертиз, у тому числі додаткової судово-медичної експертизи, речових доказах та документах.
 
При цьому суд першої інстанції дійшов висновку про попереднє узгодження показань між свідком ОСОБА_13 і обвинуваченим. Так, під час додаткового допиту, проведеного за заявою цього свідка, суд першої інстанції встановив, що фактично написання цієї заяви та відповідно і додатковий допит були ініційовані ОСОБА_8 , який повідомив свідку, що потерпіла та інші свідки дають показання, які ОСОБА_8 не влаштовують.
 
Були предметом дослідження суду першої інстанції доводи свідка ОСОБА_13 щодо погроз на його адресу з боку ОСОБА_25 і ОСОБА_14 у зв`язку з наданням ним показань у судовому засіданні. Суд першої інстанції проінформував про це орган досудового розслідування, який належним чином перевірив ці твердження і дійшов висновку, що вони не відповідають дійсності, про що виніс відповідну постанову, закривши кримінальне провадження (т. 5, а.с. 28, 29).
 
Суд першої інстанції дав оцінку доводам сторони захисту про протиріччя у показаннях свідків ОСОБА_14 і ОСОБА_15 та зазначив, що оскільки з дня події, що сталася несподівано для присутніх, до того ж у темний час доби, минув значний проміжок часу, під час досудового розслідування не проводилися слідчі дії щодо фіксації способу і механізму спричинення ОСОБА_10 тілесного ушкодження, розбіжності між показаннями ОСОБА_14 і ОСОБА_15 в судовому засіданні щодо способу його спричинення не є істотними та не спростовують механізму заподіяння та локалізацію тілесного ушкодження, яке спричинив саме ОСОБА_8 .
 
Суд першої інстанції дав оцінку і доводам обвинуваченого про те, що він не мав умислу на вчинення вбивства ОСОБА_10 і не бажав настання його смерті, та зазначив, що досліджені в суді докази, наведені у вироку, а також цілеспрямований, послідовний характер дій ОСОБА_8 свідчать про його справжній, дійсний умисел.
 
Посилаючись у касаційній скарзі на те, що КК не передбачає такого терміну, як «справжній, дійсний умисел», захисник ОСОБА_7 не зазначає, яким чином за встановлених судом обставин це суттєво впливає на законність судового рішення щодо ОСОБА_8 .
 
З урахуванням вищенаведеного суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_8 діяв з прямим умислом, спрямованим на позбавлення життя потерпілого, оскільки, не будучи учасником конфлікту між ОСОБА_13 і ОСОБА_10 , він зненацька підбіг до останнього ззаду і викруткою, довжина робочої частини якої становить 15 см, зі значною силою завдав удар у місце розташування життєво важливого органа – серця, про що свідчить глибина ранового каналу – 15 см, а після злочину ОСОБА_8 одразу зник з місця його вчинення.
 
З висновками суду першої інстанції щодо доведеності винуватості  ОСОБА_8 у вчиненні умисного вбивства потерпілого погодився і суд апеляційної інстанції, який дослідив матеріали кримінального провадження та відмовив у задоволенні апеляційних скарг засудженого і в його інтересах захисників, навівши в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення та підстави, на яких апеляційні скарги визнано необґрунтованими. 
 
Зокрема, суд апеляційної інстанції дав оцінку доводам апеляційних скарг сторони захисту, які аналогічні доводам касаційних скарг, про те що  судом не встановлено умислу та мотиву злочину.
 
Так, на спростування цих доводів суд апеляційної інстанції зазначив, що про умисел на позбавлення життя потерпілого свідчить те, що  ОСОБА_8 цілеспрямовано та умисно завдав ОСОБА_10 удару викруткою в ділянку грудної клітки, де розміщені життєво важливі органи людини. Щодо  мотиву злочину суд апеляційної інстанції  вказав, що ОСОБА_8 вчинив умисне вбивство ОСОБА_10 саме з мотивів особистої неприязні, яка виникла раптово у зв`язку з конфліктом між ОСОБА_13 і ОСОБА_10 . При цьому, завдаючи удар зі значною силою викруткою в грудну клітку, ОСОБА_8 усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачав їх суспільно небезпечні наслідки, зокрема реальну можливість настання смерті ОСОБА_10 , враховуючи, що довжина ранового каналу становить близько 15 см, і бажав настання такого наслідку в той момент. Крім того, після завдання удару викруткою ОСОБА_10 . ОСОБА_8 завдав удару викруткою в ногу ОСОБА_14 та побіг до свого автомобіля, на якому і поїхав.
 
Суд апеляційної інстанції також дав оцінку посиланням в апеляційних скаргах сторони захисту на те, що про відсутність умислу на вбивство в ОСОБА_8 свідчать нормальні відносини між ним та потерпілим до події. Так, суд апеляційної інстанції зазначив, що цей факт не підтверджує беззаперечно відсутність в обвинуваченого умислу на вбивство. 
 
На спростування доводів сторони захисту, які в цілому є аналогічними доводам касаційних скарг, про те, що ОСОБА_8 намагався лише відштовхнути померлого від себе, суд апеляційної інстанції послався на дані висновку додаткової судово-медичної експертизи № 27-НВ/18/10-НВт/17, згідно з якою найбільш вірогідним механізмом утворення ушкоджень у ОСОБА_10 є той спосіб, на який вказують свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 під час слідчих експериментів, тобто коли нападник, тримаючи викрутку в лівій руці, завдав нею удар ОСОБА_10 з лівого боку. Притому що показання ОСОБА_8 не відповідають напрямку ранового каналу, способу та механізму утворення ушкоджень.
 
Досліджував суд апеляційної інстанції і доводи апеляційних скарг щодо безпідставності неврахувань показань ОСОБА_13 та вчинення щодо цього свідка кримінального правопорушення, передбаченого ст.386 КК. При спростуванні цих доводів суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду в цій частині. 
 
Були предметом перевірки суду апеляційної інстанції доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 про те, що судом не допитано ряду свідків. Зокрема, на спростування цього доводу суд апеляційної інстанції зазначив, що з реєстру матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні вбачається, що на стадії досудового розслідування було допитано як свідків ОСОБА_26 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , потерпілу ОСОБА_24 (т. 2, а.с. 5–7) Інші особи, на яких вказує ОСОБА_8 , під час досудового розслідування не допитувалися. Відповідно до змісту журналу судового засідання від 28 вересня 2017 року судом першої інстанції був визначений обсяг доказів, що підлягають дослідженню, та встановлено такий порядок: допитати обвинувачених, потерпілу ОСОБА_24 , представника потерпілої сторони ПАТ «Укртелеком», свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , дослідити докази. (т. 3, а.с. 92–94) Заперечень про такий порядок не надходило. Інших свідків сторона захисту не просила допитувати. Крім того, з показань свідків убачається, що очевидцями подій були ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 .
 
Водночас з урахуванням вищезазначеного відповідно до вимог статей 433, 438 КПК не є предметом дослідження суду касаційної інстанції доводи засудженого щодо неповноти судового слідства, а саме непроведення судом допиту свідків, у тому числі свідка ОСОБА_18 .  
 
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
 
Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_8 про те, що в матеріалах провадження міститься заява ОСОБА_16 , яка просила викликати її до суду, оскільки сім`я ОСОБА_21 їй погрожує, а вона бачила, як ОСОБА_8 стояв у стороні від ОСОБА_13 та ОСОБА_21 , які билися (т.3, а.с. 110), тосуд апеляційної інстанції зазначив, що вказана особа відповідно до реєстру матеріалів не була допитана під час досудового розслідування, а сторона захисту не скористалася можливістю отримати пояснення від ОСОБА_16 , відкрити їх стороні обвинувачення у встановленому порядку та порушувати під час судового розгляду питання про допит цієї особи. Натомість сторона захисту не проявила ініціативи у відстоюванні своєї позиції шляхом допиту інших осіб, погодившись із визначеним обсягом доказів, що підлягали дослідженню, тому з урахуванням положень, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК, у суду апеляційної інстанції були відсутні підстави для виклику та допиту осіб, на яких вказує ОСОБА_8 . 
 
Як убачається з ухвали, суд апеляційної інстанції визнав слушними доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 про порушення під час вилучення викрутки з автомобіля, належного ОСОБА_8 , та під час видачі ним особистих речей, що було оформлено протоколами огляду місця події, яке полягало у тому, що орган досудового розслідування не звернувся із клопотанням про обшук, всупереч нормам КПК слідчий провів особистий обшук ОСОБА_8 за відсутності адвоката, хоч на той момент він уже був затриманий.
 
Разом з тим суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що такі порушення в даному конкретному випадку не є тими істотними порушеннями, які б в цілому вплинули чи могли б вплинути на правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненому ним злочині, правильність кваліфікації його дій і перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу та постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок.
 
Такий висновок суд апеляційної інстанції мотивував тим, що речові докази (одяг), добровільно видані ОСОБА_8 без захисника, по своїй суті не доводять його винуватості у вчиненні злочину. Добровільна видача речей, притому що зазначені речі могли б бути відшукані у порядку, передбаченому КПК, (при проведенні обшуку на підставі ухвали слідчого судді) не може свідчити про наявність такого істотного порушення, яке вплинуло чи могло вплинути на законність прийнятого рішення. Врахував суд апеляційної інстанції і те, що вид знаряддя, яким було спричинено ушкодження потерпілому, а також те, що це зробив саме ОСОБА_8 , не заперечувлося ніким. ОСОБА_8 не заперечував також, що завдав ушкодження викруткою, яку потім залишив в автомобілі та яка була вилучена співробітниками поліції під час огляду його автомобіля. У судовому засіданні суду першої інстанції 2 жовтня 2018 року також було оглянуто куртку, в якій ОСОБА_8 був одягнений під час подій, при цьому зауважень від учасників не надходило.
 
Суд погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції про те, що вказане порушення не є тим істотним порушенням, яке вплинуло чи могло вплинути на законність постановленого судового рішення. Крім того, як убачається з касаційної скарги захисника ОСОБА_7 , остання просить врахувати як пом`якшуючу покарання обставину те, що ОСОБА_8 добровільно видав речові докази. Тобто добровільність видачі речових доказів також не оспорюється. Разом з тим, за змістом ст. 100 КПК, речовий доказ може бути наданий стороною добровільно.
 
Суд апеляційної інстанції, спростовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 про можливу заміну речового доказу – викрутки, зазначив, що сам обвинувачений протягом усього судового розгляду не заперечував, що завдав удару, хоч і відштовхуючи, саме викруткою, яка в нього була на той момент в руках та яка використовувалася ним для того, щоб завести автомобіль. Крім того, в судовому засіданні суду першої інстанції 2 жовтня 2018 року було досліджено речовий доказ – викрутку та відповідно до дослідженого звукозапису судового засідання обвинувачений у присутності свого захисника підтвердив, що це саме та викрутка, якою він завдав удар ОСОБА_10 . 
 
Були предметом дослідження суду апеляційної інстанції й апеляційні доводи захисника ОСОБА_7 про відсутність звукозапису судового засідання від 26 червня 2018 року та відсутність частини звукозапису судового засідання від 9 листопада 2017 року. Зокрема, суд апеляційної інстанції встановив, що звукозапис від 26 червня 2018 року є в матеріалах провадження на носії інформації – диску (т. 5, а.с. 47). Під час прослуховування звукозапису від 9 листопада 2017 року суд апеляційної інстанції встановив технічну затримку у відтворенні звукозапису на початку судового засідання до моменту з`ясування в учасників, чи є підстави для відводу прокурора або представника потерпілої, після якої звукозапис продовжував відтворюватися. 
 
Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо у матеріалах провадження відсутній технічний носій інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції.
 
Таким чином, судом апеляційної інстанції у даному кримінальному провадженні не встановлено відсутності звукозапису судового засідання від 9 листопада 2017 року, а сама собою технічна затримка у відтворенні звукозапису на початку судового засіданняне може свідчити про істотне порушення КПК.
 
Водночас у касаційній скарзі взагалі відсутнє будь-яке обґрунтування, яке могло б свідчити про те, що інформація, яка міститься в звукозаписі в період технічної затримки, була суттєвою та вплинула чи могла вплинути на законність судового рішення.
 
Доводи касаційної скарги засудженого про те, що під час слідчого експерименту за його участю його три години протримали на морозі, не дали куртку, аналогічну тій, яка була під час події, відповідно до положень ст. 433 КПК не є предметом перегляду суду касаційної інстанції. Водночас суд апеляційної інстанції дав оцінку аналогічним доводам апеляційної скарги ОСОБА_8 , спростував такі твердження засудженого та не встановив підстав для проведення повторного слідчого експерименту за його участю.
 
Також були предметом аналізу суду апеляційної доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 про те, що жодного речового доказу під час відкриття матеріалів стороні захисту не було надано для огляду. На спростування цього доводу суд апеляційної інстанції зазначив, що захисники, які представляли інтереси засудженого як на досудовому слідстві, так і в суді на стадії, коли можливе дослідження доказів, не вказували про порушення вимог ст. 290 КПК під час відкриття матеріалів.
 
Досліджуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 , які аналогічні доводам його касаційної скарги, про те, що через здійснення тиску родини ОСОБА_21 на нього та його близьких він не міг повністю здійснювати свій захист, суд апеляційної інстанції зазначив, що ОСОБА_8 протягом всього судового розгляду, який був проведений за участю захисника, дотримувався обраної позиції захисту, не заперечував того, що саме він спричинив ушкодження ОСОБА_10 , зазначаючи, що вчинив це випадково та не бажав його смерті. Тобто судом апеляційної інстанції не встановлено жодних обставин, що вплинули б на позицію обвинуваченого. До того ж суд апеляційної інстанції звернув увагу, що кожна особа, щодо якої вчинено кримінальне правопорушення, не позбавлена можливості звернутися до відповідних правоохоронних органів.
 
З наведеного вбачається, що суд апеляційної інстанції при перегляді кримінального провадження щодо ОСОБА_8 за його та захисників апеляційними скаргами в цілому дотримався вимог закону. Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
 
Таким чином, урахувавши всі встановлені обставини справи, зокрема характер та спосіб дій засудженого, суди дійшли правильного переконання про наявність у засудженого  умислу саме на заподіяння смерті потерпілому, а тому його дії за ч. 1 ст. 115 КК кваліфіковано правильно.
 
З урахуванням вищезазначених обставин доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_6 щодо недопустимості як доказівпротоколів затримання і огляду ОСОБА_8 та, як наслідок, застосування доктрини «плодів отруєного дерева» щодо інших доказів: протоколу огляду місця події від 21 січня 2017 року (огляд автомобіля ВАЗ-2104, який належить ОСОБА_8 ), протоколу огляду, постанови про визнання та долучення речових доказів від 21 січня 2017 року, висновку судово-цитологічної експертизи № 175-Ц/2017, протоколу огляду місця події від 21 січня 2017 року в приміщенні Нововодолазького ВП, протоколу огляду та постанови про визнання та долучення речових доказів, висновку судової медичної криміналістичної експертизи, –не спростовують висновків суду щодо доведеності вини поза розумним сумнівом та правильності кваліфікації дій ОСОБА_8 , оскільки до такого висновку суди дійшли, в тому числі, з урахуванням інших доказів, які не входять до вказаного переліку, проте у своїй сукупності свідчать про обґрунтованість судового рішення.
 
Щодо доводів касаційних скарг про фактичне затримання засудженого 20 січня 2017 року, а не 21 січня 2017 року, то відповідно до протоколу затримання, який досліджувався судами попередніх інстанцій, ОСОБА_8 був затриманий 21 січня 2017 року о 06:00. 
 
Водночас, посилаючись на зазначене, сторона захисту не навела належних обґрунтувань про те, яким чином проведення медичного огляду о 22:30 20 січня 2017 року із зазначенням про можливість утримання в ІВС свідчить про затримання та утримування ОСОБА_8 в ІВС саме в період після проходження медичного огляду до 6:00 21 січня 2017 року, притому що у протоколі затримання від 21 січня о 06:00 зазначено, що ОСОБА_8 заяв та клопотань не мав.
 
Разом з тим Суд позбавлений можливості відповідно до ст. 433 КПК досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
ОСОБА_8 , посилаючись на те, що він за браком часу не в повній мірі ознайомився з матеріалами провадження, не зазначає, яким чином це вплинуло на законність постановлених щодо нього судових рішень, притому що така можливість йому була надана, та, як зазначає у своїй касаційній скарзі сам засуджений він ознайомився в повній мірі з матеріалами провадження перед розглядом провадження судом апеляційної інстанції. 
 
Щодо доводів касаційної скарги ОСОБА_7 про суворість призначеного ОСОБА_8 покарання Суд зазначає наступне.
 
При призначенні ОСОБА_8 покарання суд першої інстанції взяв до уваги дані про його особу, який раніше не судимий, за місцем мешкання характеризується задовільно, добровільно відшкодував завдану шкоду (за епізодом таємного викрадення чужого майна), має на утриманні малолітню дитину, що визнав обставинами, які пом`якшують покарання, а також те, що ОСОБА_8 мав непрацездатну матір, 1949 року народження. 
 
Водночас врахував суд першої інстанції, що ОСОБА_8 вчинив два злочини, один з яких відповідно до ст. 12 КК віднесений законом до особливо тяжких, сукупність усіх обставин, які характеризують злочинні діяння, характер та ступінь його участі у вчиненні злочину у співучасті, наслідки, що настали, у тому числі те, що без батька залишилася малолітня дитина, 2016 року народження, на момент вчинення злочину трудовою діяльністю не займався. Обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції визнав вчинення ним умисного вбивства ОСОБА_10 у стані алкогольного сп`яніння. 
 
Крім того, суд першої інстанції вказав на нещирість показань ОСОБА_8 , умисне перекручування ним фактичних обставин провадження, що свідчать про відсутність у нього каяття у вчиненому ним злочині внаслідок зневажливого ставлення до життя іншої людини.
 
З урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов висновку, що справедливим покаранням, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 , попередження нових злочинів, є покарання у виді позбавлення волі, яке йому належить відбувати реально.
 
Суд апеляційної інстанції погодився з таким висновком місцевого суду в частині призначеного засудженому покарання та належним чином мотивував своє рішення.
 
Так, спростовуючи доводи сторони захисту про те, що визнання засудженим того, що саме його дії спричинили смерть потерпілого, а також добровільна видача ним предметів одягу, з`явлення на судові засідання, участь у слідчих діях мають бути враховані як обставини, що пом`якшують ОСОБА_8 покарання, суд апеляційної інстанції зазначив, що у цьому кримінальному провадженні не можна стверджувати про щире каяття обвинуваченого та активне сприяння ним розкриттю злочину з урахуванням нещирості його показань, перекручування ним фактичних обставин провадження та того, що його версія подій відрізняється від пред`явленого йому обвинувачення.
 
З таким висновком судів попередніх інстанцій щодо виду і розміру призначеного ОСОБА_8 покарання погоджується і Суд.
 
З урахуванням зазначеного доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_7 про те, що суд не врахував при призначенні покарання, що ОСОБА_8 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем мешкання характеризується задовільно, є безпідставними і суперечать змісту вироку. 
 
Твердження захисника про те, що ці обставини також мають бути враховані як обставини, що пом`якшують покарання, відповідно до ч. 2 ст. 66 КК, не ґрунтуються на вимогах закону. Так, закон наділяє суд дискреційними повноваженнями визначати, чи знижують встановлені під час судового розгляду обставини ступінь тяжкості вчиненого злочину, і призначати таке покарання, яке за видом і розміром є необхідним та достатнім для виправлення особи й попередження вчинення нових злочинів.Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу відноситься до дискреційних повноважень суду, які з додержанням засад верховенство права та законності було реалізовано при постановленні вироку в цьому провадженні.
 
Доводи сторони захисту про те, що суд першої інстанції, зазначивши, що активна захисна позиція ОСОБА_8 свідчить про відсутність у нього каяття, порушив свободу від самовикриття та право обвинуваченого на захист, у цілому не спростовують законності судових рішень, оскільки, як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_8 не був позбавлений під час розгляду цього провадження можливості реалізації своїх прав на захист, передбачених КПК.
 
Водночас у своїй касаційній скарзі захисник зазначає, що призначене ОСОБА_8 покарання призведе до втрати родинних зав`язків між дочкою та засудженим, яка буде зростати без батьківської підтримки та поради, проте, як вказує сам засуджений, у нього є два сини, один з яких неповнолітній, наявність інших дітей матеріалами провадження не підтверджена.
 
Ураховуючи вищезазначене, Суд дійшов висновку, що даних про те, що суди першої й апеляційної інстанцій неправильно застосували закон України про кримінальну відповідальність, допустили таке істотне порушення кримінального процесуального закону, яке вплинуло чи могло вплинути на законність прийнятого судового рішення, невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості злочинів і його особі, не встановлено. 
 
З урахуванням вищезазначеного Суд не вбачає обґрунтованих підстав для задоволення касаційних скарг засудженого та його захисників.
 
Керуючись статтями 369, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:
 
Вирок Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 30 жовтня 2018 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 27 квітня 2021 рокущодо  ОСОБА_8  залишити без зміни, а касаційні скарги — без задоволення.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1                               ОСОБА_2                     ОСОБА_3