Постанова    
Іменем України
 
10 листопада 2021 року                
м. Київ
 
справа № 161/7693/19
провадження № 61-11103св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
третя особа за первісним та зустрічним позовами - Служба у справах дітей Гіркополонківської сільської ради Луцького району, 
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2020 року
в складі судді Плахтій І. Б. та постанову Волинського апеляційного суду від
30 червня 2020 року в складі колегії суддів: Данилюк В. А., Киці С. І.,
Федонюк С. Ю.
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Гіркополонківської сільської ради Луцького району, про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини.
Позов мотивований тим, що вона перебуває з відповідачем в шлюбі, який зареєстрований 04 квітня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис № 336. 
У шлюбі народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На час звернення з позовом шлюбні відносини припинені, спільне проживання стало неможливим. Причиною розладу стала відсутність взаєморозуміння, неналежне ставлення відповідача до неї, небажання надавати матеріальну допомогу на утримання дитини.
У 2018 році вже зверталася до суду з позовом про розірвання шлюбу, однак тоді погодилась на примирення. Син залишається проживати з нею. Відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання дитини. 
Відповідач самочинно, без її згоди, змінив місце проживання дитини способом насильного її утримання за місцем його проживання. Зазначає, що дитина боїться батька і переконана, що спілкування дитини з відповідачем негативно позначається на її здоров`ї, оскільки відповідач є раніше судимим за частиною третьою статті 185 та частиною другою статті 190 КК України.
Посилаючись на вказані обставини, з урахуванням збільшення позовних вимог, просила суд розірвати шлюб між нею та відповідачем, стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 3 000,00 грн щомісячно до досягнення сином повноліття, визначити місце проживання малолітньої
дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю дитини, ОСОБА_1 , за місцем проживання та реєстрації дитини за адресою: АДРЕСА_1 . 
У липні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просить визначити місце проживання малолітньої дитини -  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком, за місцем проживання та реєстрації батька, за адресою:  
АДРЕСА_2 .
Зустрічний позов мотивований тим, що ОСОБА_1 повністю ігнорує та не виконує свої батьківські обов`язки з утримання, лікування та виховання дитини, відмовляє у спільному утриманні дитини, не цікавиться процесами лікування дитини. Він повністю заперечує факт насильного утримання дитини за своїм місцем проживанням, пояснюючи це тим, що мати ОСОБА_1 , бабуся дитини - ОСОБА_5 після довгої розмови погодилась відпустити дитину з батьком. Вказує, що ОСОБА_1 знала, що він разом із дитиною поїхали до санаторію, де дитина проходила обстеження та лікування. Він є учасником бойових дій, нагороджений грамотами та відзнаками за сумлінне виконання службових обов`язків і участь в антитерористичній операції.
У липні 2019 року від ОСОБА_2 до суду надійшла уточнена зустрічна позовна заява, в якій він просить, окрім визначення місця постійного проживання дитини з батьком, також встановити наступні способи участі ОСОБА_1 у вихованні сина  ОСОБА_3 , а саме: зустрічі та спільні проведення часу: з 09:00 год. суботи до 18:00 год. неділі, І та ІІІ тижня місяця, спільний відпочинок у літній період протягом 14 днів, стягувати
з ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно та до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 18 червня 2019 року.
Уточненні позовні вимоги мотивує тим, що при розгляді питання про визначення місця постійного проживання дитини, суд повинен виходити в першу чергу 
з інтересів дитини, а син  ОСОБА_3 проживає разом із ним, батьком,
в приватному будинку, де має окрему кімнату, спеціально для нього облаштовану: окреме ліжко, дитячу постіль, дитячий куточок з іграшками та книжками, що відповідають його віку та розвитку; дитина має окреме місце для прийняття їжі та прийняття гігієнічних процедур. Наголошує, що він як батько турбується про його психологічний, фізичний, духовний, розумовий та емоційний розвиток, слідкує за станом його здоров`я, весь вільний час проводить з сином, вони постійно спілкуються один з одним, граються, читають книжки, дивляться дитячі програми, разом їздили на відпочинок в дитячий санаторій, а син виявляє особливу прихильність до батька.
ОСОБА_1 є працездатною, має постійне місце роботи, фізично здорова, на утриманні інших дітей не має, а тому має можливість сплачувати аліменти на утримання свого сина.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого
2020 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від
30 червня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та  ОСОБА_1 .
Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання матері ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнено з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти
в твердій грошовій сумі в розмірі 1 300,00 грн, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи
з 08 травня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.
Відмовлено у задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, встановлення порядку спілкування
з дитиною та стягнення аліментів на утримання дитини.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд,  виходив
з того, що проживання дитини разом із матір`ю на даний час забезпечить найкращі інтереси дитини, стабільні та гармонійні умови її життя.
Оскільки судом визначено місце проживання дитини разом з матір`ю, то аліменти слід стягувати з ОСОБА_2 на її користь на утримання дитини.
Аргументи учасників справи
У липні 2020 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, з урахуванням уточнень, просить скасувати постанову апеляційного суду та рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів на утримання дитини і визначення місця проживання малолітньої дитини та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову у цій частині, а його зустрічний позов про визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини задовольнити.     
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не зазначили в чому саме пролягає забезпечення найкращих інтересів та прав дитини, стабільні та гармонійні умови її життя, і в чому ОСОБА_1 має переваги над ним, враховуючи ту обставину, що дитина вже рік живе з батьком, нормально росте, розвивається, виховується в сприятливій психологічній атмосфері і жодного бажання жити 
з мамою не висловлює.
Ні орган опіки і піклування, ні суди не зробили спроби заслухати думку дитини, яка вже може висловити свою думку щодо його прихильності до обох батьків, щодо того, з ким із батьків він хотів би проживати. 
Висновки судів про визначення місця проживання сина ОСОБА_3 разом із матір`ю суперечать інтересам дитини, оскільки це буде тягнути за собою розірвання нормальних стосунків сина з батьком, бабусею та дідусем, які також безмежно його люблять, зміну комфортних для нього умов проживання, зміну кола спілкування з однолітками та друзями, які з`явились у нього за час проживання із батьком.
Необдумане рішення суду, прийняте на догоду амбіціям ОСОБА_1 , може нанести психологічну травму дитині.
Крім того, зважаючи на те, що дитина фактично проживає разом із ним та знаходиться на його утриманні, що є підставою для звільнення його від сплати аліментів з травня 2019 року на користь ОСОБА_1 і для стягнення таких аліментів з неї, оскільки звільнення батька, з яким проживає дитина, від обов`язку сплачувати аліменти на утримання цієї дитини на користь матері відповідає інтересам дитини.
Аналіз змісту касаційної скарги свідчить, що судові рішення оскаржуються 
в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини, визначення місця проживання малолітньої дитини та відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 
в частині визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів на її утримання, тому в іншій частині судові рішення в касаційному порядку не переглядаються.
Рух справи межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції 
в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
Ухвалою Верховного Суду від 09 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження в цій справі.
В ухвалі Верховного Суду зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд першої та апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постановах Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 752/22028/16-ц, від 14 лютого 2019 року 
у справі № 377/128/18, від 18 березня 2019 року у справі № 215/4452/16-ц, від 
17 червня 2020 року у справі № 158/1638/18, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц).
Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини, встановлені судами
04 квітня 2015 року між сторонами зареєстрований шлюб.
У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На час звернення ОСОБА_1 з первинним позовом, син сторін ОСОБА_3 проживав з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 . 
З довідки про склад сім`ї Гіркополонківської сільської ради від 21 травня
2019 № 1092 вбачається, що в квартирі за адресою: 
АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_7 , 1961 року народження (голова д/г), ОСОБА_5 , 1971 року народження (дружина), ОСОБА_3 , 1996 року народження (дочка),
ОСОБА_3 , 2015 року народження (онук), ОСОБА_8 , 1994 року народження (син).
16 травня 2019 відповідач ОСОБА_2 забрав дитину після перебування в садочку і в подальшому не повернув її до місця проживання матері. З того часу, дитина проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_2 .
З довідки про склад сім`ї Гіркополонківської сільської ради від 26 березня
2019 № 573 вбачається, що в будинку за адресою: 
АДРЕСА_2 , уповноваженим власником якого
є ОСОБА_9 , яка в будинку не зареєстрована, зареєстровані: ОСОБА_10 , 1959 року народження (чоловік), ОСОБА_11 , 1990 року народження (син),
ОСОБА_12 , 1992 року народження (син), ОСОБА_13 , 2002 року народження (син), ОСОБА_2 , 1988 року народження (син). 
За заявою ОСОБА_3 комісією з прав захисту дитини проводилися заходи щодо розв`язання спору між сторонами щодо місця проживання дитини.
Було обстежено умови проживання дитини за адресою: 
АДРЕСА_2 , в ході чого встановлено, що умови проживання - задовільні, будинок двоповерховий, облаштований меблями, побутовою технікою нового зразка, дитина має окрему кімнату, в якій є місце для відпочинку та проведення дозвілля; дитина забезпечена сезонним одягом, взуттям та іграшками.
Одночасно було проведено обстеження житлово-побутових умов за місцем проживання матері дитини за адресою: 
АДРЕСА_1 , та встановлено, що умови проживання задовільні, квартира двокімнатна, в наявності усі комунальні зручні, для дитини облаштоване окреме спальне місце та куточок для ігор, в наявності
є сезонний одяг, взуття, багато іграшок та дитячих книжок.
Згідно педагогічної характеристики на вихованця Гіркополонківського ДНЗ №1 ОСОБА_3 від 12 липня 2019 року дитина відвідує дитячий садок 
з вересня 2018 року, характеризується виключно позитивно, розвинутий для дитини відповідного віку. Мама та бабуся дитини докладали усіх зусиль, щоб він легше адаптувався в перші дні перебування в ДНЗ.
На час вирішення спору позивач та відповідач мають постійне місце роботи. ОСОБА_1 працює в ТОВ «Волинь Трейд-Пак» укладальником-пакувальником, з посадовим окладом 4 240,00 грн, ОСОБА_2 працює охоронником служби безпеки на ТОВ «Нектар», з окладом 4 200,00 грн.
Згідно характеристики, наданої на ОСОБА_1 за місцем проживання, вона характеризується з позитивної сторони, виважена, поганих звичок не має, дуже хвилюється за сина.
ОСОБА_2 з 08 червня 2014 року по 01 вересень 2014 року перебував в зоні АТО з організації та доставки гуманітарної допомоги. З 31 серпня
2014 року знаходився на польових зборах у ВЧ ПП В0624 відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Нагороджений: відзнакою Київської міської спілки ветеранів Афганістан орденом третього ступеня «Слава і честь», грамотою ТВО начальника № спеціального відділу військової служби правопорядку, грамотою міського голови м. Щастя, відзнакою Президента України «За участь в антитерористичній операції».
З 31 травня 2015 року по 01 вересень 2015 року та з 01 грудня 2015 року по
11 лютий 2016 року брав участь в АТО, йому надано статус учасника бойових дій.
За місцем служби та роботи ОСОБА_2 характеризується позитивно.
Згідно характеристики, наданої на ОСОБА_2 за місцем проживання, він як людина завжди впевнена в собі, не стриманий, не тактовний, не коректний в спілкуванні з посадовими особами та громадськістю. Не бажає чути дружину 
і не хоче аби син проживав з матір`ю, безкомпромісний.
Відповідно до висновку Луцької районної державної адміністрації Волинської області від 07 серпня 2019 року № 1528/27/2-19 батьки дитини хоч 
і перебувають в шлюбі, однак проживають окремо. З моменту народження до
16 травня 2019 року дитина проживала з матір`ю. 16 травня 2019 року батько, без погодження з матір`ю, змінив місце проживання дитини, а саме забрав дитину з дитячого садочка, з того часу дитина проживає з батьком. ОСОБА_1 стверджує, що вона не погоджувала питання зміни місця проживання дитини, а також той факт, що її чоловік, ОСОБА_2 , чинить їй перешкоди у спілкуванні з дитиною. Обоє батьків мають можливість та бажання належним чином виконувати свої батьківські обов`язки, створили умови для виховання та утримання дитини, однак, враховуючи той факт, що дитина від народження проживала з матір`ю та з метою забезпечення найкращих інтересів та прав дитини, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дитини з матір`ю.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
У частині першій статті 161 СК України зазначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі
і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи 
є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Суди попередніх інстанцій в контексті першочергового врахування саме інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, дотрималися норм матеріального права, урахували висновок № 312 від 07 травня 2018 року органу опіки та піклування виконавчого комітету Славутицької міської ради щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, обґрунтовано визначили місце проживання малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2019 року у справі № 215/4452/16-ц зазначено, що «встановлено, що матеріально-побутові умови та рівень комфорту, які може забезпечити дитині мати, істотно не відрізняються від умов, які на даний час надає дитині батько. На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що визначальне значення при вирішенні даного спору щодо місця проживання дитини мають інтереси самої дитини. Установлено, що батько користується у неповнолітнього сина повагою та авторитетом, що зазначено у висновку спеціаліста у справах дітей. Про авторитет матері хлопчик під час надання пояснень у суді першої інстанції та суді апеляційної інстанції відповіді не надав. ОСОБА_7 виявив свою прихильність до батька, пояснив, що мати він любить, проте бажає проживати з батьком, дослухається його думки. Також судом апеляційної інстанції враховано, що після розірвання шлюбу неповнолітній ОСОБА_7 три місяці проживав з батьком, потім дев`ять місяців проживав з матір`ю та в подальшому (більше ніж два роки) проживає разом із позивачем. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що проживання ОСОБА_7 з батьком буде відповідати найкращому забезпеченню його інтересів. Відповідач не надала суду переконливих доказів, що проживання сина разом з матір`ю буде найкраще відповідати інтересам дитини. Апеляційним судом вірно встановлено, що проживання сина з батьком відповідає принципу «найкращих інтересів дитини» та є пріоритетним при вирішенні цієї справи».
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, 
№ 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях
Надавши оцінку установленим обставинам справи крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, взявши до уваги вік дитини, висновок органу опіки та піклування Луцької районної державної адміністрації Волинської області, врахувавши пояснення свідків, 
а також те, що дії батька щодо різкої зміни постійного місця проживання дитини разом з матір`ю суперечать принципу розумної турботи про дитину у поєднанні 
з обережною для психіки дитини увагою до неї, суди зробили обґрунтований висновок про задоволення первісного позову щодо визначення місця проживання дитини із матір`ю.
У разі зміни обставин у відносинах сторін спору та які встановлені судами на час розгляду цієї справи, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.
Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами 
з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2018 року у справі 
№ 752/22028/16-ц зазначено, що «відповідно до положень статті 12 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що її стосується, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Стаття 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей наділяє суд повноваженнями надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу. У вітчизняному законодавстві також закріплені відповідні положення щодо забезпечення права дитини на власну думку. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року «Савіни проти України» (заява 39948/06). У параграфі 59 цього рішення вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди
з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «лише 
в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю».
За встановлених обставин справи та ураховуючи вік дитини (на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій виповнилось 4 роки), колегія суддів відхиляє аргументи касаційної скарги про те, що суди під час розгляду справи не зробили спроби заслухати думку дитини.
Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно з частинами першою - третьою статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом 
з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року у справі № 158/1638/18 вказано, що «згідно з статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до статті 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Сплата аліментів за рішенням суду
є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Встановивши, що ОСОБА_2 не доведено, що основне місце проживання дітей з ним, а мировою угодою сторони визначили місце проживання з матір`ю, а також врахувавши те, що законом не передбачено право на стягнення аліментів тим із батьків, з яким не проживають діти, суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову».
За встановлених обставин справи, з урахуванням задоволення первісного позову щодо визначення місця проживання дитини із матір`ю, суди зробили правильний висновок про задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів.
Разом з цим суди не врахували, що сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини, і законом не передбачено право на стягнення аліментів тим із батьків, з яким не проживають діти. Встановивши, що дитина з травня 
2019 року фактично проживає з батьком, суди помилково визначили час, з якого присуджуються аліменти на дитину у зв?язку із задоволенням позову щодо визначення місця проживання дитини із матір`ю. Тому аліменти на утримання дитини підлягають стягненню з відповідача з дня ухвалення рішення суду першої інстанції. 
У частинах другій, дев`ятій статті 7 СК України визначено, що сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
Тлумачення наведених норм свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
Суди встановили, що з моменту народження дитина проживала з матір`ю. 
16 травня 2019 відповідач без погодження з матір`ю забрав дитину після перебування в садочку і в подальшому не повернув її до місця проживання 
з матір`ю. 
Колегія суддів виходить з того, що зміна постійного місця проживання малолітньої дитини одним з подружжя без домовленості (погодження) з іншим та звернення після цього до суду з позовом про стягнення аліментів на дитину 
є проявом недобросовісної (суперечливої) поведінки.
Саме з урахуванням таких мотивів та з огляду на задоволення первісного позову щодо визначення місця проживання дитини із матір`ю, колегія суддів погоджується з рішеннями судів про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що судові рішення в оскарженій частині частково ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. 
У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, судові рішення в частині задоволення первісного позову про стягнення аліментів змінити, визначивши датою початку стягнення аліментів день ухвалення рішення суду першої інстанції, в частині відмови 
у задоволенні зустрічного позову про стягнення аліментів - змінити 
в мотивувальній частині, в іншій оскарженій частині - залишити без змін.
Керуючись статтями 400, 402, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд
у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 
2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 30 червня 2020 року змінити, визначивши датою початку стягнення з ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , день ухвалення рішення суду першої інстанції - 03 лютого 
2020 року. 
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 
2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 30 червня 2020 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину змінити, виклавши їх мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 
2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 30 червня 2020 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої дитини, відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                              В. І. Крат
 
Судді:                                                                                        Н. О. Антоненко
 
І. О. Дундар
 
                                                                                                Є. В. Краснощоков
 
М. М. Русинчук