ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7165/21 Справа № 180/804/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Тананайська Ю. А. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2021 року                колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Куценко Т.Р., 
суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу
                ОСОБА_1 

на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 13 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства “Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат” про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я, - 

                                       ВСТАНОВИЛА: 

       У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства “Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат” (далі — АТ “Марганецький ГЗК”) про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я.
       В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що при виконанні трудових обов`язків, внаслідок нещасного випадку, отримала виробничу травму, оглядом МСЕК від 13 лютого 2013 року їй первинно встановлено 10% втрати професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва, безстроково. З вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, вона втратив своє здоров`я чим їй завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що вона змушена тривалий час проходити чисельні медичні огляди та обстеження, а тому просила суд стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди спричиненої ушкодженням здоров`я 60 000 грн, без утримання податків, зборів та інших платежів. 
       Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 13 травня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1  задоволені частково. Стягнуто з АТ «Марганецький ГЗК» на користь ОСОБА_1  моральну шкоду в розмірі 10 000 грн, без утриманням податків та зборів, згідно чинного законодавства України (а.с.50-52).
       В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення суду, збільшивши розмір відшкодування моральної шкоди до 60 000 грн.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції необґрунтовано визначив моральну шкоду в меншому розмірі, при цьому не врахував практику Верховного Суду з розгляду аналогічних справ. Вказувала, що вона зазнала невідновного ушкодження здоров`я (а.с.55-58). 
       22 липня 2021 року відповідач АТ «Марганецький ГЗК» надало відзив на апеляційну скаргу в якому зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції просили залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Звертали увагу на те, що позивачу встановлено 10 % втрати працездатності, а тому розмір моральної шкоди визначений судом правомірно (а.с. 69-71). 
       Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
       Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
       Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
       Зважаючи на те, що ціна позову становить 60 000 грн та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 працювала на підприємстві відповідача (а.с.20-27).
       01 лютого 2008 року о 13-00 год. з ОСОБА_1 при виконанні трудових обов`язків стався нещасний випадок: ОСОБА_1 , знаходячись у господарському цеху, виконувала покладені на неї трудові обов`язки, їй необхідно було зважити транспортерну стрічку, що була завантажена на вантажний автомобіль, ОСОБА_1 на автомобілі попрямувала на вагову складу сипучих матеріалів для зважування стрічки. Повернувшись із складу сипучих матеріалів, вийшла з автомобіля на узбіччі дороги, напроти центральної прохідної господарського цеху, перейшла дорогу та пішла до дверей прохідної. Внаслідок незадовільного технічного стану господарських об`єктів, відбулося падіння ОСОБА_1 . Внаслідок чого отримала перелом зовнішньої кісточки праворуч, забій правого коліна. За даним випадком складено акт за формою Н-1 №42/2 від 08 листопада 2012 року та акт за формою Н-5 від 08 листопада 2012 року (а.с.10-17).
       Відповідно довідки МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги від 13 лютого 2013 року ОСОБА_1 при первинному огляді встановлено 10% втрати професійної працездатності у зв`язку із травмою на виробництві, безстроково (а.с.8-9).
       Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до положень ст.237-1 КЗпП України саме на власника або уповноважений ним орган покладено обов`язок відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею. Враховуючи тяжкість наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності змін її здоров`я, розміру втрати працездатності, страждань, з того приводу, що позивач відчуває болі та скованість, обмеження рухів в правому гомілкостопному та колінному суглобах, погіршення після фізичного навантаження та при зміні погоди, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважає необхідним визначити розмір компенсації в сумі 10 000 грн, що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. 
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
       Відповідно до частини другої статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
       Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.
       Частиною першої статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
       Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
       У відповідності до статті 4 Закону України “Про охорону праці” державна політика в області охорони праці, базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.
       У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
       Як вбачається з матеріалів справи, позивач здійснюючи свою трудову діяльність, отримала травму перелом зовнішньої кісточки праворуч, забій правого коліна.
       В той же час, колегія суддів зауважує, що визначення позивачем моральної шкоди в розмірі 60 000 грн. не відповідає принципам співмірності та об`єктивності, зважаючи на те, що отримана травма призвела до втрати 10%, професійної працездатності, отримана травма не призвела до встановлення групи інвалідності, позивач не має жодних медичних обмежень або рекомендацій щодо неможливості виконання будь-якої роботи. 
       Доводи позивача про зниження матеріального становища, а також спричинення перешкод у духовному та інтелектуальному розвитку внаслідок травми ноги нічим об`єктивно не підтверджені.
       Таким чином, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в частині розміру відшкодування позивачеві моральної шкоди, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, вірно виходив із того, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, втратила частину працездатності, зазнала порушення свого звичайного способу життя, внаслідок чого переносить моральні страждання.
       При цьому, при визначені розміру компенсації позивачу моральної шкоди, спричиненої внаслідок ушкодження його здоров`я, судом врахована ступінь фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, а також конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили.
       Висновок суду про відшкодування позивачу моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. є обґрунтованим, розумним та справедливим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими у постанові Пленуму Верховного Суду України в пункті 13 “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” від 31 березня 1995 року №4 з подальшими змінами та доповненнями.
       У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” №4 від 31 березня 1995 року з подальшими змінами, передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
       Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.
       Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

       Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

                                       ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 13 травня 2021 року залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

       Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

       Судді:                                                                Е.Л. Демченко
                                                               
                                                                               М.О. Макаров