ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа №640/12055/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Маруліна Л.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року                                                                                  м. Київ
                   
         Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
         головуючого судді                                                                                                                                                                  Ганечко О.М.,
         суддів                                                                                                                                                                Василенка Я.М.,
                                                                                                                               Кузьменка В.В.,
         за участі секретаря судового засідання                                                                                            Біднячук Ю.С.,

          розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 серпня 2021 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м.Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,       
                                                                                                                               
                                                                   В С Т А Н О В И В :

          Громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м.Києві та Київській області, в якому просив суд:
-          визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина    Ісламської республіки Афганістан ОСОБА_1 ;
-          зобов`язати Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянина Ісламської республіки Афганістан ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
        В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано всіх обставин, за наявності яких позивач звернувся із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та формально досліджено інформацію по країні походження позивача. Зазначено, що влада Афганістану не здатна забезпечити захист позивачеві від небезпеки життю та здоров`ю в умовах внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини, а позивач вважає, що існує об`єктивна загроза бути вбитим у вказаних умовах.
          Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач вказав на те,  що оскаржуване рішення прийнято правомірно, на підставі всебічного вивчення усіх документів та доказів, оскільки не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної або політичної партії. Вказано, що елемент переслідування заявника в країні громадянської належності не підтверджений, непереконливий, а відомості, надані позивачем не є правдивими. 
          Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.08.2021 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.
          Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
       Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.11.2021 року відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 08.12.2021 року.
      У судовому засіданні представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити.
     Представник відповідача та третьої особи у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.
          Заслухавши суддю доповідача, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
        Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 21.08.2018 року звернувся із заявою про визнання його    біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
          Наказом Управління Державної міграційної служби України у Київській області Державної міграційної служби України від 12.09.2018 року №303/2 прийнято в оформлення документи позивача для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
          За результатами розгляду особової справи позивача Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м.Києві та Київській області затверджено висновок від 25.03.2019 року, справа №2018КV0180 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за результатами особової справи ОСОБА_1 , громадянина Ісламської Республіки Афганістан.
        Державною міграційною службою України 05.06.2019 року прийнято рішення №207-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Афганістану ОСОБА_1 , про що повідомлено останнього відповідним повідомленням від 13.06.2019 року №165.
        Не погоджуючись вказаним рішенням, позивач звернувся з даним позовом до суду.
        З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на таке.
Згідно частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
     Згідно частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
      Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано  Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року             №3671-VI  (далі - Закон №3671-VI).
Згідно з пунктом 1 частини 1  статті 1 Закону №3671-VI,  біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
    Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967  року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
    Згідно  статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до  Кримінального кодексу України  належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої  статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
    Частиною 1 статті 7 Закону №3671-VI визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
     Відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, Женева, 1992 року, Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців,   (далі - Керівництво), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця          1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.
        Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця        1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.
          Під час вирішення питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави.
          За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.
      Згідно пункту 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара Організації Об`єднаних Націй передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
     Відповідно до Позиції УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти, в підтвердження заяв біженців, визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
          Відповідно до частини 1  статті 8 Закону №3671-VI, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
        Згідно з частиною 8  статті 8 Закону №3671-VI, у разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.
         Відповідно до частин 1, 2, 6 статті 9 Закону №3671-VI  передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.
         Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.
         Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої  статті 6 цього Закону.
         Частинами 8-12  статті 9 Закону №3671-VI  передбачено, що у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.
          Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, направляє особу, яка подала заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на медичне обстеження, що проводиться в порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
          Документи, отримані або підготовлені центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, долучаються до особової справи заявника.
          Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
          Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.
          У відповідності до частини 1  статті 10 Закону №3671-VI, рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.
          Згідно з частиною 5  статті 10 Закону №3671-VI  за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
        Згідно частини 4 статті 8 Закону №3671-VI, рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
      У відповідності до частин 6, 7  статті 8 Закону №3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої  статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої  статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
          У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.
          Відповідно до частини 2  статті 12 Закону №3671-VI, рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.
          Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є громадянином Ісламської Республіки Афганістан, народився у провінції Парван, Афганістан, за національністю - таджик, віросповідання -  мусульманин (суніт), рідна мова - дарі, також володіє російською та англійською мовами, освіта - середня, сімейний стан - неодружений. Членом будь-яких організацій, партій або рухів позивач не був, суспільно-політичною діяльністю не займався.
       Згідно висновку Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м.Києві про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту перевірено та установлено, що позивач являється громадянином Ісламської Республіки Афганістан.  
          Апелянтом в заяві про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту було зазначено,  що у Афганістані його життя дуже складне, щодня там теракти; кожного дня коли людина виходить з дому, не знає, чи повернеться живою додому. Крім того, зазначено що рідний брат заявника працював з 2008 року по 2018 рік перекладачем на військовій авіабазі США неподалік від проживання їхньої родини. Через це заявник неодноразово отримував погрози від руху «Талібан», зазнавав побиття та отримав попередження про те, що його буде вбито через роботу брата на американців. Також апелянт розповів, що виїхав з Афганістану через те, що там війна, постійно відбуваються теракти та про те, що про намір вивезти родину до Узбекистану або Таджикистану раніше говорив і його брат, але не зробив цього. У своїй заяві від 21.08.2018 року позивачем вказано, що він не може повернутись до Афганістану через загальне насильство, оскільки країна знаходиться у стані військового конфлікту.
          Згідно протоколів допиту апелянта, він зазначає, що все життя до виїзду в Україну прожив у рідному місті Баграм, упродовж багатьох років мав постійну роботу з 2007 року по 2018 рік, до виїзду із країни, політикою не займався, спільно з родиною користувався постійним житлом з землею та автомобілем. За весь час одного разу позивача побили, але без наслідків для здоров`я, на що вказує його відповідь у анкеті про відсутність проблем зі здоров`ям. Документальних підтверджень цьому також немає. Згідно матеріалів особової справи апелянта, відсутні ознаки, що можуть вказувати на наявність у нього проблем з представниками державних органів країни громадянської належності, можливість переслідування його близьких родичів за конвенційними ознаками. Встановлено, що позивач проживав у Афганістані разом з матір`ю та родиною свого брата, підтримує регулярний зв`язок з нею.
          Під час співбесіди 04.09.2018 року позивач вказує, що виїхав з Афганістану легально з паспортом, через агенцію, з узбецькою візою прямим літаком турецьких авіаліній Мазар Шеріф - Ташкент, хотів потрапити саме до України, оскільки у нього в Україні був знайомий, який порадив тікати сюди, отже, апелянт вважає, Україна є для нього безпечною країною причинами виїзду перш за все апелянтом зазначено саме війна та постійні загрози. Крім того, у протоколі допиту апелянтом зазначено, що в його країні вже 40 років йде війна та там йому знаходитись небезпечно.
          Під час співбесіди апелянтом було вказано, що причиною ворожого ставлення «Талібану» до його родини, крім роботи брата, було й те, що його родина не підтримувала цей рух. Зі слів апелянта, ситуація в Афганістані є дуже небезпечною для цивільного населення через терор «Талібану».
          Під час співбесід апелянт не зазначав, що саме загрожує його життю у випадку повернення до Афганістану та не підтвердив факту застосовування до нього фізичної сили невідомими людьми, які приходили до нього.
          Відтак, апелянтом не надано жодних відомостей про утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини 1  статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
          Також, апелянтом не наведено жодної аргументації своїм побоюванням щодо повернення у країну громадянського походження, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими, не надано доказів причетності до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами.
          Відтак, у даному випадку громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності.
        Крім того, згідно з абзацом 6 частини 1  статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»  не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.
          З матеріалів справи вбачається, що на шляху до України в позивача була зупинка в Узбекистані. Зазначена країна не розглядалась позивачем як третя безпечна країна.
          Позивачем не зазначено обставин, які б перешкоджали йому завернутися за захистом в країнах, де останній перебував до прибуття в Україну, тобто третіх країнах.
          У даному контексті колегія суддів зауважує, що, людина, якій загрожує небезпека не буде вирішувати питання вибору місця проживання, а змушена шукати притулку для найскорішого захисту свого життя, що є втіленням інстинкту самозбереження притаманному кожній людині.
          Вищевказані обставини дають підстави для висновку, що апелянт не мав наміру звертатись за міжнародним захистом в першій безпечній країні, а також не скористався альтернативою внутрішнього переміщення.
          Крім того, за змістом пункту 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення біженця Управління Верховного комісара ООН (згідно з Конвенцією 1951 року та Протоколу 1967 року, які стосується статусу біженця) мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися бажанням змін або пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.
          Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апелянта в розрізі вказаних пояснень та в контексті пункту 62 названого Керівництва необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає країну, щоб поселитися в іншому місці, дії якого мотивуються сімейними або іншими причинами особистого характеру, а не як біженця чи особу, яка потребує додаткового захисту.
          За вказаних обставин вбачається, що мотивами звернення позивача за захистом на території України є пошук способу легалізації на території України з метою покращення рівня свого життя, а не через побоювання стати жертвою переслідувань чи загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження.
          Отже, висновки органу міграційної служби відносно того, що апелянтом не доведено факт переслідувань його за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань, та що небажання повертатися до країни громадської належності у зв`язку з ймовірними переслідуваннями з боку третіх осіб не можуть бути визнаними підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України      "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"  є правомірними та обґрунтованими.
          Натомість, апелянтом до суду апеляційної інстанції жодних переконливих доказів, які б свідчили про переслідування у країні походження, надано не було.
          Надана апелянтом інформація при викладенні причин неможливості повернення до Афганістану засвідчує про суб`єктивне небажання туди повертатися, а не про наявність об`єктивних причин для побоювань за життя, здоров`я чи свободу.
      Документів на підтвердження обґрунтованості свого звернення до органу міграційної служби позивачем не надано. Позивач не навів переконливих доводів і не надав беззаперечних доказів щодо його особистого переслідування та утисків в Афганістані його особисто або членів його сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.
        За вказаних обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що мотивами звернення позивача за захистом на території України є пошук способу легалізації на території України з метою покращення рівня свого життя, а не через побоювання стати жертвою переслідувань чи загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження.
          Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Відповідно до пункту 1 частини 1  статті 315 КАС України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи  статті 316 КАС України  визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
     За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, судом першої інстанції встановлено всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
        Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,
                                                              П О С Т А Н О В И В :

    Апеляційну скаргу Громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

    Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 серпня 2021 року - залишити без змін.

    Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень  ст.329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

        Головуючий суддя                                                                                  О.М. Ганечко
             
        Судді                                                                                                          Я.М. Василенко

                                                                                                                            В.В. Кузьменко