ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 року 
м. Київ
справа № 825/3933/14
адміністративне провадження № К/9901/27447/20, К/9901/27845/20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді Мартинюк Н.М.,
суддів Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,
розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №825/3933/14
за позовом ОСОБА_1 
до Державної податкової служби України, Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області, Державної фіскальної служби України, Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області
про визнання протиправними рішень, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку,
за касаційними скаргами ОСОБА_1 і Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області
на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 травня 2020 року (головуючий суддя: Клопот С.Л.)
і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2020 року
(головуюча  суддя: Безименна Н.В., судді: Бєлова Л.В., Кучма А.Ю.).
УСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2014 року ОСОБА_1 пред`явив позов до Державної податкової служби України, Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області (далі - «ГУ ДПС у Чернігівській області»), Державної фіскальної служби України, Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області (далі - «ГУ ДФС у Чернігівській області»), у якому з урахуванням заяви про уточнення вимог просив суд:
1) визнати рішення Державної фіскальної служби України, викладене у листі №14408/7/99-99-04-01-01-17 від 9 грудня 2014 року щодо першого заступника начальника ГУ ДФС у Чернігівській області ОСОБА_1 про те, що він підлягає звільненню із займаної посади, протиправним і таким, що прийняте не в порядку та не у спосіб, визначений Конституцією України і Законом України «Про очищення влади»;
2) визнати протиправним і скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 16 травня 2015 року №549-0 «Про звільнення ОСОБА_1 » та наказ ГУ ДФС у Чернігівській області від 17 лютого 2015 року №22-о «Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України від 16 лютого 2015 року №549-о «Про звільнення ОСОБА_1 »;
3) поновити його на посаді першого заступника начальника ГУ ДПС у Чернігівській області;
4) стягнути з ГУ ДПС у Чернігівській області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з врахуванням коефіцієнта з дня звільнення до дня ухвалення судового рішення, а саме за 1264 робочих днів у сумі: 1  581 914 грн (із 12 березня 2015 року до 1 березня 2020 року) і за кожний робочий день з 1 квітня 2020 року у сумі: 1927,70 грн.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 покликався на протиправність рішень відповідачів стосовно його звільнення з посади першого заступника начальника ГУ ДФС у Чернігівській області на підставі Закону України «Про очищення влади».
Так, позивач стверджував, що його звільнення з роботи відбулось не у зв`язку із порушеннями вимог законодавства, а лише за формальними ознаками (перебування на певній посаді) й за відсутності доказів сприяння ним узурпації влади, що є порушенням Конституції України та принципів проведення люстрації. Водночас позивач вказував, що спірні накази про звільнення прийняті відповідачами у період його тимчасової непрацездатності, що є порушенням вимог Кодексу законів про працю України (далі - «КЗпП України»).
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
26 травня 2020 року Чернігівський окружний адміністративний суд ухвалив рішення про часткове задоволення позову:
1) визнав протиправним і скасував наказ Державної фіскальної служби України від 16 травня 2015 року №549-0 «Про звільнення ОСОБА_1 » і наказ ГУ ДФС у Чернігівській області від 17 лютого 2015 року №22-о «Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України від 16 лютого 2015 року №549-о «Про звільнення ОСОБА_1 »;
2) поновив ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника ГУ ДФС у Чернігівській області;
3) стягнув з ГУ ДФС у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день ухвалення судового рішення у сумі: 901  098, 36 грн;
4) рішення у частині поновлення на посаді й стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі: 9825,06 грн звернув до негайного виконання;
5) у задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Суд першої інстанції виходив з того, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, проте під час розгляду справи відповідачами не було надано доказів вчинення позивачем заходів (або їхньому сприянню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини; проведення стосовно нього службових розслідувань; не встановлено його особисту участь. Тому суд дійшов висновку, що вина позивача у сприянні узурпації влади не доведена. 
Також суд виходив з того, що позивача звільнено зі служби у силу самого факту зайняття ним відповідної посади і застосовано до нього міру колективної відповідальності лише за формальними ознаками. 
З огляду на це суд дійшов висновку, що приймаючи оскаржувані накази про звільнення, Державна фіскальна служба України й ГУ ДФС у Чернігівській області не врахували основоположних принципів очищення влади, які розроблені міжнародними організаціями, тому застосування до позивача положень Закону України «Про очищення влади» не відповідає Конституції України й  стандартам забезпечення прав людини при здійсненні люстраційних процесів.
Водночас суд вказав, що позивача звільнено з роботи у період тимчасової втрати працездатності, тобто з порушенням вимог трудового законодавства.
Зважаючи на це суд першої інстанції констатував незаконність звільнення позивача з роботи і дійшов висновку, що його належить поновити на посаді першого заступника ГУ ДФС у Чернігівській області, оскільки цей територіальний орган Державної фіскальної служби України продовжує функціонувати як юридична особа.
З цих же міркувань суд дійшов висновку, що середній заробіток за час вимушеного прогулу належить стягнути саме з ГУ ДФС у Чернігівській області, тому відхилив доводи позивача про необхідність стягнення цих коштів з ГУ ДПС у Чернігівській області як правонаступника ГУ ДФС у Чернігівській області.
Одночасно з цим, відхиляючи доводи позивача стосовно необхідності розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням коефіцієнтів підвищення окладів, місцевий суд вказав, що підвищення посадових окладів відбулось у березні 2018 року, а розрахунок середньоденної заробітної плати обчислюється, виходячи з виплат за попередні два повних місяці роботи, якими у цій справі є серпень-вересень 2014 року, відтак здійснити розрахунок середньої заробітної плати з березня 2018 року неможливо.
Зрештою залишаючи без задоволення позовну вимогу про визнання протиправним рішення Державної фіскальної служби України, викладене у листі №14408/7/99-99-04-01-01-17 від 9 грудня 2014 року щодо першого заступника начальника ГУ ДФС у Чернігівській області ОСОБА_1 про те, що він підлягає звільненню із займаної посади, місцевий суд вказав, що цей лист не несе форми владного розпорядження, не утворює правових наслідків стосовно позивача, а відтак й не порушує його прав.
Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_1 і ГУ ДФС у Чернігівській області оскаржили його в апеляційному порядку.
22 вересня 2020 року Шостий апеляційний адміністративний суд прийняв постанову, якою апеляційні скарги задовольнити частково:
1) змінив мотивувальну частину та виклав абзац 4 резолютивної частини рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 травня 2020 року у такій редакції: «Стягнути з Головного управління ДФС у Чернігівській області (код ЄДРПОУ 39392183) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 лютого 2015 року (дня звільнення) по 26 травня 2020 року (день ухвалення судового рішення) в сумі 608685,86 грн (шістсот вісім тисяч шістсот вісімдесят п`ять грн 86 коп».
2) у іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 травня 2020 року залишив без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про те, що відповідачі не довели правомірності звільнення позивача з посади, а тому останній має бути поновлений на попередній роботі, якою в цьому випадку є посада першого заступника начальника ГУ ДФС у Чернігівській області, з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Водночас апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції під час обчислення розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу дійшов помилкового висновку, що кількість робочих днів в період з 17 лютого 2015 року до 26 травня 2020 року становить 1926 днів, оскільки така кількість відповідає кількості саме календарних, а не робочих днів за вказаний період.
Суд апеляційної інстанції погодився з обома апелянтами, що кількість робочих днів за цей період становить 1301 день, а також вказав, що з урахуванням розміру середньої заробітної плати позивача: 467,86 грн сума відповідно компенсації має становити: 608 685,86 грн.
Одночасно з цим апеляційний суд відхилив посилання ОСОБА_1 на пункт 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, вказавши, що він підлягає застосуванню при збереженні за працівником середнього заробітку, а не під час обчислення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
З огляду на це апеляційний суд відхилив посилання позивача на підвищення посадових окладів і необхідність коригування заробітної плати за посадою першого заступника начальника ГУ ДФС у Чернігівській області, які відбулись після звільнення із займаної ним посади.
Короткий зміст вимог касаційної скарги ОСОБА_1 і відзивів на неї
ОСОБА_1 , не погодившись із цими судовими рішеннями у частині визначеного судами розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, подав на них касаційну скаргу, яка надійшла до Верховного Суду 23 жовтня 2020 року.
Позивач просить скасувати оскаржувані судові рішення у частині стягнення суми  середнього заробітку й ухвалити у цій частині нове рішення, яким стягнути з ГУ ДФС у Чернігівській області ці кошти у сумі: 1  600  980,82 грн.
В обґрунтування підстав касаційного оскарження ОСОБА_1 покликається на пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України») й стверджує, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували пункт 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати і не врахували висновки щодо його застосування, які викладені у постановах Верховного Суду від 14 березня 2019 року у справі №820/660/17, від 3 жовтня 2019 року у справі №804/8042/17, від 25 січня 2015 року у справі №6-203цс14, від 22 травня 2019 року у справі №572/2429/15-ц.
ОСОБА_1 погоджується з висновком суду апеляційної інстанції стосовно кількості робочих днів у період вимушеного прогулу (1301 день) і розміру середньої заробітної плати позивача (467,86 грн). Однак наполягає на тому, що суди помилково порахували суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки не скоригували середній заробіток, як цього вимагає пункт 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати. 
ОСОБА_1 стверджує, що у період вимушеного прогулу неодноразово були підвищені посадові оклади державних службовців податкової служби, а тому судам належало застосувати до спірних правовідносин вказану норму матеріального права.
У відзиві на касаційну скаргу ГУ ДФС у Чернігівській області покликається на необґрунтованість доводів скаржника. Стверджує, що правовідносини у цій справі та справах №804/8042/17, №820/660/17, на які він покликається, не є подібними, оскільки стосувалися визначення середнього заробітку внаслідок затримки виконання рішення про поновлення на посаді незаконного звільненого працівника або невчасного розрахунку при звільненні. Також вважає помилковими доводи скаржника про те, що суди помилково розтлумачили пункт 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати.
ОСОБА_1 у відповіді на цей відзив покликається на сталість судової практики касаційного суду у застосуванні пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати у випадку визначення компенсації саме за час вимушеного прогулу, на підтвердження чого наводить постанову Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі №826/17601/14.
У відзиві на касаційну скаргу Державна податкова служба України покликається на передчасність вимог позивача, звернених до неї, позаяк Державна фіскальна служба України як юридична особа не припинена.
Інші відповідачі: ГУ ДПС у Чернігівській області та Державна фіскальна служба України відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_1 не подали, копії ухвал про відкриття касаційного провадження отримали 30 листопада 2020 року.
Короткий зміст вимог касаційної скарги ГУ ДФС у Чернігівській області і відзивів на неї
Не погоджуючись із рішеннями судів у частині задоволення позову, ГУ ДФС у Чернігівській області подало на них касаційну скаргу, у якій просить Верховний Суд скасувати їх та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.
В обґрунтування підстав касаційного оскарження ГУ ДФС у Чернігівській області покликається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Так, скаржник стверджує, що ухвалюючи оскаржувані рішення суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права й не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 5 червня 2020 року у справі №826/7019/16, від 22 травня 2018 року у справі №800/63/16, від 18 вересня 2018 року у справі №800/186/17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17.
ГУ ДФС у Чернігівській області наголошує, що підставою для звільнення позивача були виключно відомості про його перебування на відповідній посаді, а встановлена Законом України «Про очищення влади» заборона не потребує необхідності встановлення певних фактів, у тому числі здійснення заходів (чи сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , а здійснюється виключно на підставі відповідності критеріям, визначеним цим Законом.
Також скаржник уважає помилковими висновки судів попередніх інстанцій про те, що позивача звільнено із займаної посади з порушенням вимог трудового законодавства. Наполягає, що звільнення з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади», за своєю правовою природою не є звільненням з ініціативи власника, а є окремим видом припинення трудових відносин, передбачених спеціальним законом. У цьому випадку, на переконання відповідача, звільнення ОСОБА_1 відбулося не з підстав, передбачених частиною 1 статті 40 КЗпП України, не за ініціативою власника, а в силу вимог Законом України «Про очищення влади» на підставі самого факту зайняття відповідної посади.
Скаржник також не погоджується з оскаржуваним рішеннями в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника ГУ ДФС у Чернігівській області. Вказує, що у структурі ГУ ДФС у Чернігівській області не існує посади першого заступника начальника, а державні службовці переведені до ГУ ДПС у Чернігівській області. Натомість у структурі ГУ ДФС у Чернігівській області залишилася лише податкова міліція з атестованим особовим складом.
З огляду на це скаржник вважає, що позивач має бути поновлений на посаді першого заступника начальника ГУ ДПС у Чернігівській області як правонаступника ГУ ДФС у Чернігівській області.
Одночасно скаржник твердить про неврахування судами першої та апеляційної інстанції тієї обставини, що відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України оплата середнього заробітку за весь час понад один рік провадиться за вимушений прогул і за умови, що заява про поновлення на роботі розглядалась більше одного року і в цьому не було вини працівника. При частковій вині працівника оплата вимушеного прогулу за період понад один рік може бути відповідно зменшена. Скаржник наполягає, що саме за ініціативою позивача розгляд справи зупинявся більше ніж на 5 років, тому цей факт мав би бути врахований судами попередніх інстанцій при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити без задоволення цю скаргу, покликаючись на обґрунтованість й законність судових рішень у частині, яка оскаржується ГУ ДФС у Чернігівській області.
У відзиві на касаційну скаргу Державна податкова служба України просить відмовити у задоволенні скарги ГУ ДФС у Чернігівській області та залишити без змін оскаржувані судові рішення. Стверджує, що суди правомірно поновили позивача на посаді в органах фіскальної, а не податкової служби.
II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ 
На момент виникнення спірних правовідносин ОСОБА_3 проходив державну службу в органах фіскальної служби.
Внаслідок перевірки відомостей, зазначених в його особовій справі, Державна фіскальна служба України надіслала на адресу ГУ ДФС у Чернігівській області листа від 9 грудня 2014 року № 1148/7/99-99-04-01-01-17, у якому вказала, що перший заступник начальника ГУ ДФС у Чернігівській області ОСОБА_3 у період з 21 лютого 2013 року до 22 лютого 2014 року обіймав посаду заступника начальника Головного управління Міндоходів у Чернігівській області, внаслідок чого підпадає під заборону, встановлену частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади» на підставі критеріїв, визначених пунктом 4 частини другої статті 3 цього Закону, і відповідно підлягає звільненню із займаної посади (т.1 а.с. 9).
16 лютого 2015 року Державна фіскальна служба України видала наказ №549-0 «Про звільнення ОСОБА_1 », яким звільнила позивача з посади першого заступника начальника ГУ ДФС у Чернігівській області (т.1 а.с. 64).
Підставою для видання цього наказу слугували приписи пункту 7-2 частини першої статті 36 КЗпП України, частина чотирнадцята статті 5 Закону України «Про очищення влади», довідка про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці.
Наказом ГУ ДФС у Чернігівській області №22-о від 17 лютого 2015 року вказаний наказ було оголошено позивачу (т.1 а.с. 65).
Вважаючи своє звільнення протиправним, ОСОБА_1 звернувся до суду з метою його оскарження й поновлення на роботі.
ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА
Статтею 8 Конституції України установлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).
Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (стаття 24 Конституції України).
Громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування (стаття 38 Конституції України).
Статтею 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» міжнародні договори є частиною національного законодавства та у разі суперечностей між ними мають вищу юридичну силу, ніж положення актів національного законодавства.
Статтею 26 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, до якої Україна приєдналася на підставі Указу Президії Верховної ради Української РСР від 14 квітня 1986 року №2077-ХІІ і яка набрала чинності для України з 13 червня 1986 року (далі - «Віденська конвенція»), закріплено принцип pacta sunt servanda, відповідно до якого кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватися. Відповідно до статті 27 цієї Конвенції держава не може посилатися на положення свого внутрішнього права як на виправдання не виконання нею міжнародного договору.
Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, який набрав чинності з 11 вересня1997 року, Україна як член Ради Європи ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - «Конвенція»), взявши на себе зобов`язання поважати права людини. Цим законом Україна повністю визнала на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини (далі - «ЄСПЛ») в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.
За приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
Статтею 8 Конвенції кожному гарантовано право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.
За правилами частини другої статті 3 КАС України якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.
16 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про очищення влади».
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про очищення влади» очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.
Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист (частина друга статті 1 Закону).
Протягом десяти років із дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону (частина третя статті 1 Закону).
Статтею 2 Закону України «Про очищення влади» передбачено перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації). 
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 2 цього Закону заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються, зокрема щодо начальницького складу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику.
Критерії здійснення очищення влади (люстрації) установлені статтею 3 Закону України «Про очищення влади».
Згідно з пунктом 8 частини першої статті 3 цього Закону заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року - керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.
Закон України «Про очищення влади» був предметом оцінки Європейської комісії «За демократію через право» (далі - «Венеціанська комісія») за зверненням моніторингового комітету Парламентської Асамблеї Ради Європи, за результатами якої Комісією схвалено два висновки: 
1) Проміжний висновок №788/2014 на 101-й пленарній сесії 12-13 грудня 2014 року у місті Венеція (далі - «Проміжний висновок № 788/2014»);
2) Остаточний висновок №788/2014 на 103-му пленарному засіданні 19-20 червня 2015 року у місті Венеція (з урахуванням змін, унесених до Верховної Ради України 21 квітня 2015 року) (далі - Остаточний висновок №788/2014).
У пункті 18 Проміжного висновку №788/2014 Венеціанська комісія відзначила, що європейські стандарти в галузі люстрації, в основному, випливають з трьох джерел: 
1) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зокрема, статей 6, 8 і 14, статті 1 Протоколу 12) та практики Європейського суду з прав людини; 
2) прецедентного права національних конституційних судів; 
3) Резолюцій Парламентської асамблеї Ради Європи:
- «Про необхідність міжнародного засудження тоталітарних комуністичних режимів» №1481 (2006) (далі - «Резолюція ПАРЄ № 1481 (2006)»);
- «Про заходи з ліквідації спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем» №1096 (1996) (далі - «Резолюція ПАРЄ № 1096 (1996)») та додана до неї доповідь, яка містить «Керівні принципи щодо відповідності закону про люстрацію та аналогічних адміністративних заходів вимогам держави, заснованої на принципі верховенства права» (далі - «Керівні принципи ПАРЄ»).
За змістом частин першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - «Порядок №100»).
Відповідно до абзацу 3 пункту 2 розділу ІІ цього Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. 
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 розділу IV Порядку №100).
Пунктом 10 цього Порядку, серед іншого, було передбачено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві,  в  установі,  організації  відповідно  до  актів законодавства,  а також за рішеннями,  передбаченими в колективних договорах (угодах),  як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом  якого  за  працівником  зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при  обчисленні  середньої  заробітної  плати, за проміжок часу до підвищення   коригуються   на   коефіцієнт   їх   підвищення.   На госпрозрахункових   підприємствах  і  в  організаціях  коригування заробітної  плати  та  інших  виплат  провадиться з урахуванням їх фінансових  можливостей.
IV. ОЦІНКА СУДУ
Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Ухвалами Верховного Суду від 23 листопада 2020 року, від 4 січня 2021 року касаційні провадження були відкриті з метою перевірки доводів скарг, які подані обома скаржниками на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Спір у цій справі виник у зв`язку із звільненням позивача з публічної служби за процедурою очищення влади (люстрації) із застосуванням заборони протягом 10 років займати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація).
Позаяк ГУ ДФС у Чернігівській області оскаржує судові рішення у тій частині, яка стосується основних позовних вимог, колегія суддів вважає доцільним у першу чергу саме надати оцінку доводам саме цієї скарги, а тому звертає увагу на таке.
Питання застосування визначених люстраційним законодавством заходів досліджувалася Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду під час розгляду справи №817/3431/14 (№К/9901/1400/18), за результатами розгляду якої Суд ухвалив постанову від 3 червня 2020 року.
Так, у постанові від 3 червня 2020 року у справі №817/3431/14 в аналогічних за змістом правовідносинах Верховний Суд наголошував на тому, що суди зобов`язані відповідно до частини першої статті 129 Конституції України вирішувати спори, керуючись верховенством права, що так само, означає врахування тлумачення Конвенції, яке надається ЄСПЛ як мінімальних стандартів демократичного суспільства.
Принцип законності, який є складовою верховенства права, у розумінні ЄСПЛ, має бути заснованим на визнанні і прийнятті людини, її прав та свобод, як найвищої цінності, тобто, за своїм змістом мати характер правозаконності. ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що вислів «згідно із законом» означає, зокрема, що закон не повинен суперечити принципу верховенства права.
Юридичною гарантією законності у міжнародному праві є принцип pacta sunt servanda (договори необхідно сумлінно виконувати). Задля реалізації цього принципу правова система країни має забезпечувати виконання міжнародних зобов`язань держави, взятих нею на основі укладених міжнародних договорів, включаючи виконання рішень міжнародних судів, юрисдикцію яких визнано державою.
Цей принцип не визначає, яким саме чином міжнародне договірне право має бути реалізовано в рамках внутрішнього правопорядку, але відповідно до статті 27 Віденської конвенції держава не може посилатися на положення свого внутрішнього права як на виправдання не виконання нею міжнародного договору.
17 жовтня 2019 року ЄСПЛ прийняв рішення у справі «Полях та інші проти України», яке 24 лютого 2020 року набуло статусу остаточного і стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців на підставі приписів Закону України «Про очищення влади».
У вказаному рішенні ЄСПЛ, із застосуванням підходу, заснованого на наслідках, визнав, що звільнення заявників на підставі Закону України «Про очищення влади» становило втручання у їхнє право на повагу до приватного життя.
Також Верховний Суд у своїй практиці послідовно наголошував, що без аналізу індивідуальної поведінки неможливо встановити особисту вину осіб, до яких застосовано означені заборони, для того, щоб переконатися у застосуванні до цих осіб індивідуальної відповідальності, а не колективної, як це задекларовано у принципах Закону України «Про очищення влади», що мали б спрямовувати процес очищення влади (люстрації).
Без встановлення зв`язку між указаними особами та узурпацією влади неможливо дійти висновку, що було досягнуто легітимної мети Закону України «Про очищення влади» - недопущення до участі в управлінні державними справами саме осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини. Отже, не можливо і дійти висновку, що було досягнуто справедливого балансу між захистом інтересів демократичного суспільства, з одного боку, та повагою до прав позивача - з іншого.
Повертаючись до обставин цієї справи, колегія суддів констатує, що ОСОБА_1 , який був державним службовцем в органах податкової служби, як і один із заявників у справі «Полях та інші проти України», застосовано найсуворіший захід очищення влади (люстрації) на підставі Закону України «Про очищення влади», законодавчому механізму якого була надана оцінка ЄСПЛ у рішенні по цій справі. 
Тож при вирішенні цього спору належить застосовувати положення статті 8 Конвенції, тлумачення якої надано у справі «Полях та інші проти України», оскільки за висновками ЄСПЛ сам Закон України «Про очищення влади», що укладений з порушенням міжнародних стандартів у сфері люстрації, є причиною порушення положень Конвенції.
За аналогічних обставин, Верховний Суд у постанові від 3 червня 2020 року у справі №817/3431/14 дійшов висновку, що заборона перебування на зазначених у Законі України «Про очищення влади» та, як наслідок, звільнення з цих посад, розглядається як установлення презумпції колективної вини, а не презумпції невинуватості, що вказує на невідповідність меті й принципам Закону України «Про очищення влади», визначеним у частині другій статті 1 цього Закону.
Верховний Суд констатує, що з обсягу встановлених судами попередніх інстанцій обставин у цій справі слідує, що позивача було звільнено з посади першого заступника начальника ГУ ДФС у Чернігівській області на підставі Закону України «Про очищення влади» за критерієм перебування на посаді заступника начальника Головного управління Міндоходів у Чернігівській області більш ніж один рік із застосуванням заборони протягом 10 років займати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація). 
Суди не встановили фактів вчинення позивачем дій, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, а спірні накази також не містять обґрунтування на підтвердження того, що позивач міг становити будь-яку загрозу для нового демократичного режиму.
Тож звільнення позивача проведено на підставі довідки про вивчення його особової справи. Водночас відповідачі ніколи не стверджували про причетність позивача до будь-яких порушень прав людини чи підтримання останнім антидемократичних заходів, відповідачами не здійснювалися заходи, спрямовані на встановлення фактів особистої протиправної поведінки позивача, що не відповідає меті та принципам Закону України «Про очищення влади», визначеним у частині другій статті 1 цього Закону.
Правозастосування судами у цій справі відповідає практиці Верховного Суду з цих питань, зокрема у постанові від 3 червня 2020 року у справі №817/3431/14 та наступній послідовній практиці, де Верховний Суд відійшов від раніше сформованої позиції, якої дотримувався до цього рішення Суд та яка полягала у тому, що перебування більше року на посаді/посадах, які зазначені в частині першій статті 3 Закону України «Про очищення влади», передбачає безумовне застосування заборон, передбачених частиною третьою статті 1 цього Закону, зазначивши, що при вирішенні цієї категорії справ застосуванню підлягають положення статті 8 Конвенції, тлумачення якої надано у справі «Полях та інші проти України».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. Тож відповідно до сформованої практики перелік судових рішень, які зазначаються у постанові Верховного Суду про відступ від правової позиції, сформованої у таких судових рішеннях, не є вичерпним. Верховний Суд неоднаразово наголошував, що відступаючи від правової позиції, викладеної в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду, останній може не вказувати усі такі рішення, оскільки Суд відступає від правової позиції, а не від судових рішень.
Верховний Суд відхиляє як безпідставні доводи ГУ ДФС у Чернігівській області про застосування судом апеляційної інстанції норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі №800/186/17, де Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що обмеження права позивача обіймати посаду в державному органі здійснено відповідачами відповідно до вимог Закону України «Про очищення влади», конституційність положень якого станом на час розгляду даної справи не спростована Конституційним Судом України, а також у постанові Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №800/63/16. 
По-перше, правовідносини у цій справі та у справах №800/186/17 і №800/63/16 не є подібними. По-друге, постанови від 31 січня 2019 року у справі №800/186/17 від 22 травня 2018 року у справі №800/63/16 були ухвалені Верховним Судом до набрання статусу остаточного рішенням ЄСПЛ від 17 жовтня 2019 року у справі «Полях та інші проти України».
Інші доводи та аргументи касаційної скарги у цій частині, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій і свідчать про незгоду ГУ ДФС у Чернігівській області із правовою оцінкою судами обставин справи, встановлених у процесі її розгляду. 
Оцінюючи доводи касаційної скарги у цій частині, колегія суддів зазначає, що ці доводи були перевірені та проаналізовані судами першої та апеляційної інстанції під час розгляду та ухвалення оскаржуваних судових рішень, та їм була надана належна правова оцінка, жодних нових аргументів, які б доводили порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального або процесуального права, у касаційній скарзі не наведено.
Надаючи оцінку викладеним у касаційній скарзі ГУ ДФС у Чернігівській області доводам щодо незгоди з оскаржуваним рішеннями судів у частині поновлення позивача на посаді першого заступника начальника управління ГУ ДФС у Чернігівській області, колегія суддів зазначає таке.
Скасування наказу про звільнення працівника із займаної посади, у силу вимог частини першої статті 235 КЗпП України, є підставою для його поновлення на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Водночас колегія суддів звертає увагу, що закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині першій статті 235 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.
Тому поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. Незаконно звільнений працівник не поновлюється на попередній роботі лише тоді, коли повністю ліквідоване підприємство, установа, організація, що допустили таке незаконне звільнення. 
Суди встановили, що ГУ ДФС у Чернігівській області не ліквідоване, перебуває у стані припинення.
Отже, Верховний Суд відхиляє як безпідставні доводи ГУ ДФС у Чернігівській області про те, що позивача належало поновити на посаді першого заступника начальника управління ГУ ДПС у Чернігівській області.
Також Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги ГУ ДФС у Чернігівській області стосовно наявності підстав для обмеження розміру стягнутого на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу розрахунком за один рік у зв`язку з його виною у розгляді справи понад один рік.
Колегія суддів наголошує, що добросовісна реалізація позивачем його процесуальних прав на подання клопотань про зупинення та поновлення провадження в справі, не покладає на нього тягар вини за розгляд справи більше одного року у розумінні частини другої статті 235 КЗпП України.
Верховний Суд зауважує, що складність правових питань, які постали перед судами першої і апеляційної інстанцій у цій справі та з якими національна правова система стикнулася вперше, потребувала висновків Конституційного Суду України, оскільки доводи позивача серед іншого ґрунтувалися на доводах про неконституційність положень Закону України «Про очищення влади», зокрема в частині суперечності його норм приписам статті 61 Конституції України щодо індивідуалізації юридичної відповідальності.
Питання конституційності, зокрема положень пунктів 7, 8, 9 частини першої пункту 4 частини другої статті 3 у взаємозв`язку із частиною третьою статті 1 та пунктом 2 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про очищення влади» на відповідність положенням статті 38, частини другої статті 61, частини першої статті 62 Конституції України тривалий час вирішуються Конституційним Судом України. На момент розгляду Верховним Судом цієї справи рішення Конституційним Судом України за наслідками розгляду вищевказаного конституційного провадження не ухвалено.
ЄСПЛ у рішенні від 17 жовтня 2019 року у справі «Полях та інші проти України» указав, що для оцінки розумності тривалості розгляду справи має враховуватися провадження у Конституційному Суді України, що склало основну частину провадження у справах заявників, тривалість якого не була розумною,   і не можна стверджувати, що заявники у будь-який момент до винесення цього рішення знали або мали знати, що відповідний засіб юридичного захисту виявиться неефективним.
Тож навряд чи можна дорікнути у недобросовісності позивачу у цій справі, який прагнучи використати усі ефективні механізми захисту на національному рівні, скористався своїм правом на подання клопотання про зупинення провадження у цій справі до розгляду Конституційним Судом України вищевказаного провадження.
Зрештою нормо законодавства не виключають період зупинення провадження в справі з періоду, за який має бути сплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Відтак доводи касаційної скарги у частині наявності підстав для обмеження періоду виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу є необґрунтованими.
Аналогічний чином Верховний Суд розтлумачив норму частини другої статті 235 КЗпП України, зокрема, у постановах від 30 березня 2021 року у справі №826/7251/15, від 28 квітня 2021 року у справі №826/17953/14, від 11 серпня 2021 року у справі №821/549/17, від 28 вересня 2021 року у справі №825/3682/14.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, Верховний Суд уважає за необхідне залишити без задоволення касаційну ГУ ДФС України у Чернігівській області у частині незгоди з висновками судів попередніх інстанцій про визнання протиправними та скасування спірних наказів, поновленням позивача на посаді першого заступника начальника ГУ ДФС України у Чернігівській області й стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Тому оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій у цих частинах належить залишити без змін.
Стосовно доводів касаційної скарги ОСОБА_1 і його покликань на помилковий обрахунок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу через незастосування судом апеляційної інстанції пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, колегія суддів виходить з такого.
КЗпП України, який підлягає субсидіарному застосуванню до спірних правовідносин, передбачає засоби правового захисту працівників, звільнення яких визнане незаконним. Аналіз статті 235 КЗпП України свідчить, що основним першочерговим засобом такого правового захисту є поновлення на роботі. Крім того, у разі незаконного звільнення суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами Порядку №100.
Відповідно до абзацу 3 пункту 2 розділу ІІ цього Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 розділу IV Порядку № 100).
Пунктом 10 Порядку №100, який був чинним у періоді вимушеного прогулу позивача та підлягав застосуванню до спірних правовідносин, передбачено коригування середнього заробітку при підвищенні посадових окладів як у розрахунковому періоді, так і у періоді, коли за працівником зберігався середній заробіток. 
Це стосується усіх виплат, які розраховуються згідно з Порядком № 100, зокрема й за час вимушеного прогулу.
Так, у разі підвищення тарифних ставок i посадових окладів відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими колективними договорами (угодами), як у розрахунковому періоді, так i у періоді, впродовж якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються для обчислення середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їхнього підвищення.
Коефіцієнт, на який слід коригувати виплати, які враховуються для обчислення середньої заробітної плати, розраховується діленням окладу (тарифної ставки), установленого після підвищення, на оклад (тарифну ставку) до підвищення.
Аналогічні правові висновки щодо застосування положень Порядку №100 для цілей обрахунку розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу висловлено Верховним Судом, зокрема, у постановах у постановах від 22 травні 2019 року у справі № 572/2429/15-ц, від 6 серпня 2019 року у справі №0640/4691/18, від 15 квітня 2020 року у справі №826/15725/17, від 15 жовтня 2020 року у справі №826/17601/14, від 11 лютого 2021 року справі №814/197/15, від 21 квітня 2021 року у справі №640/6398/19, від 28 вересня 2021 року у справі №825/3682/14 і підстав для відступу від таких висновків під час розгляду цієї справи колегія суддів не знаходить.
Відтак Верховний Суд вважає обґрунтованими доводи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо помилкового тлумачення і, як наслідок, незастосування судом апеляційної інстанції пункту 10 Порядку №100 під час здійснення розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Також застосовуючи наведені підходи щодо обчисленні середньої заробітної плати у цій справі, Верховний Суд дійшов таких висновків.
У цій справі судами попередніх інстанції правильно обраховано період вимушеного прогулу позивача - з 17 лютого 2015 року до 26 травня 2020 року. Колегія суддів наголошує, що доводів про незгоду із визначеною судом апеляційної інстанції кількістю робочих днів за час вимушеного прогулу касаційна скарга не містять, а тому у цій частині їх визначення оцінка Верховним Судом не надається.
Як слідує зі змісту оскаржуваних судових рішень, для розрахунку середньоденної заробітної плати, суди використали довідку про розмір середньоденної заробітної плати позивача за період грудень 2014 - січень 2015 року (т.1 а.с.29), яка містить інформацію, що передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, за якою середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за вказаний період становила 467,86 грн.
Одночасно з цим колегія суддів зауважує, що доводів про незгоду із таким розміром середньоденної заробітної плати касаційна скарга ОСОБА_1 не містять, тому у цій частині її визначенню оцінка Судом не надається.
З огляду на викладене колегія суддів констатує, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що пункт 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати не підлягає застосуванню під час обчислення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача. 
Внаслідок цього суд апеляційної інстанції неправильно визначив розрахунок  середнього заробітку за час вимушеного прогулу.  Це призвело до неправильності усього розрахунку і не потребує його подальшої детальної перевірки Верховним Судом.
Водночас викладене дає підстави для висновку, що, ухвалюючи оскаржуване рішення у частині у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17 лютого 2015 року до 26 травня 2020 року, суд апеляційної інстанції не підтвердив і не спростував фактів підвищення посадового окладу за посадою державної служби, на яку позивача поновлено, у період, який припадає на вимушений прогул.
Оскільки вказані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження суду апеляційної інстанції, тому з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні) відсутня можливість перевірити правильність його висновків в цілому по суті спору у цій частині.
Виходячи із змісту принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі в адміністративному судочинстві саме на суд покладається обов`язок визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування доказів.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Це означає, що судове рішення має містити пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або не доведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду.
Підсумовуючи наведене, Верховний Суд констатує, що висновки суду апеляційної інстанції про суму належного до стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача є передчасними, та такими, що зроблені без повного з`ясування обставин, які мають значення для вирішення справи, а оцінка наявних у матеріалах справи доказів здійснена без дотримання положень статті 90 КАС України та з неправильним застосуванням норм матеріального права, тому оскаржуване судове рішення у цій частині не є таким, що відповідає вимогам законності та обґрунтованості, встановленим статтею 242 КАС України.
Отже, касаційну скаргу ОСОБА_1 належить задовольнити частково.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Згідно з частиною другою статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази.
З огляду на викладене, а також ураховуючи той факт, що судом апеляційної інстанції не було встановлено обставини, які мають значення для вирішення справи, у той час як їхнє невстановлення впливає на правильність вирішення спору у частині  визначення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції у цій частині підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду справи у цій частині суду апеляційної інстанції необхідно ретельно дослідити спірні правовідносини з урахуванням викладених у цій постанові висновків і надати оцінку вказаним обставинам та в залежності від встановленого правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права й постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України і приписів Порядку №100.
Оскільки Верховний Суд не змінює судові рішення та не ухвалює нове судове рішення по суті позовних вимог, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області залишити без задоволення.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2020 року скасувати у частині стягнення з Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17 лютого 2015 року до 26 травня 2020 року у сумі: 608 685,86 грн, а справу №825/3933/14 у цій частині направити на новий розгляд до Шостого апеляційного адміністративного суду.
У іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 травня 2020 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

……………………………….

……………………………….

……………………………..

Н.М.          Мартинюк
А.В.          Жук
Ж.М.          Мельник-Томенко, 
Судді Верховного Суду