ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 р.	Справа № 480/8915/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Григорова А.М.,
Суддів: Подобайло З.Г. ,  Бартош Н.С. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 20.04.2021, головуючий суддя І інстанції: О.В. Соп`яненко, м. Суми, повний текст складено 20.04.21 року по справі № 480/8915/20
          за позовом        ОСОБА_1  
          до       Військової частини   НОМЕР_1 Національної гвардії України                     
          про  визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивачка) звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини   НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якій, з урахуванням заяви про збільшення  позовних вимог, просила суд першої інстанції: 
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не виплати їй грошової компенсації вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно та стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на її користь грошову компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно у сумі 70 461 (сімдесят тисяч чотириста шістдесят одна) гривня 41 копійка; 
-  стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на її користь середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за всі календарні дні за період з 01.04.2020 по день ухвалення судового рішення у даній справі із розрахунку 314, 72 грн. за один календарний день.
В обґрунтування заявлених вимог посилалася, що відповідачем протиправно не було здійснено виплату  їй грошової компенсації вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно, а тому наявні підстави для  стягнення  з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на її користь грошової компенсації  за неотримане під час проходження військової служби речове майно у сумі 70 461 грн. 41 коп.  У зв`язку з зазначеним вище вважає, що наявні підстави   для стягнення з відповідача на її користь середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за всі календарні дні за період з 01.04.2020 по день ухвалення судового рішення у даній справі із розрахунку 314, 72 грн. за один календарний день.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 20.04.2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задоволено  частково.
          Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо своєчасного розрахунку при звільненні та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
          Стягнуто з  військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 22780,18 грн. (двадцять дві тисячі сімсот вісімдесят грн. 18 коп.).   
          У задоволенні інших вимог відмовлено.
Стягнуто  за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України  на користь ОСОБА_1 840,80 грн в рахунок відшкодування судового збору.
ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила суд апеляційної інстанції змінити рішення Сумського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року по справі №480/8915/20, яким стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на її користь недоплачену суму грошової компенсації вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно в сумі 10 587, 14 гривень та стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на її користь середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01 квітня 2020 року по день ухваленні судового рішення у даній справі. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на її  користь відшкодування сплаченого нею  судового збору.
В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що не погоджується з оскаржуваним рішенням суду першої інстанції,  вважаючи його незаконним та необґрунтованим з наступних підстав. Посилається, що виходячи із норми п.168.5 Податкового кодексу України                          (далі по тексту - ПК України) податок на доходи фізичних осіб нараховується і відразу в повній мірі відшкодовується, тобто не стягується з військовослужбовця. Зазначає, що із доходів військовослужбовців фактично податок на доходи фізичних осіб 18% не сплачується підтверджується і довідкою про її грошове забезпечення за період з 01.01.2020 року по 31.03.2020 року (копія міститься в матеріалах справи).  Вказує, що враховуючи той факт, що відповідач виплатив їй на руки 58 817.36 гривень вже в процесі судового розгляду, то 69 404, 50 - 58 817, 36 = складає 10 587,14 гривень. Зазначає, що відповідач виплатив їй  не всю суму грошової компенсації вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно, оскільки виплатив їй на 10 587,14 гривень менше, ніж підлягає виплаті.  Стосовно вимоги про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на її користь середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01 квітня 2020 року по день ухвалення судового рішення у даній справі, то суд першої інстанції при розрахуванні суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок, який підлягає виплаті виходив з того, що процентна частка невиплачених при звільненні сум складає 26,42% (70461 грн./266746,12 грн.*100%) і враховуючи викладене, на її користь необхідно стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 22780,18 гривень, що складає 26,41 % від усієї суми заборгованості. Вважає, що такі висновки Сумського окружного адміністративного суду протирічать чинному законодавству України, оскільки розрахунок суми, яка підлягає сплаті на її користь, як середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01 квітня 2020 року по день ухвалення судового рішення Сумським окружним адміністративним судом було здійснено із порушенням норм ст.19 Конституції України, ст.ст.116, 117 Кодексу законів про працю України, положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100. Вважає, що судом першої інстанції було допущене неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, що відповідно до п.1,4 ч.1 ст.317 КАС України є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.
Військова  частина   НОМЕР_1 Національної гвардії України подала відзив на апеляційну скаргу на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 20.04.2021 р. по справі №480/8915/20, в якому посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є таким, що прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а також таким, що прийнято з дотриманням позицій, викладених в постановах Верховного Суду, просила залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. 
Позивачка подала відповідь на відзив, в якому посилаюсь  на те, що недоплачена відповідачем  їй сума грошової  компенсації  вартості за не отримане речове майно складає 10 587, 14 грн., яка і підлягає стягненню з останнього, а також доводів останньої про невідповідність висновків суду першої інстанції чинному законодавству щодо розрахунку суми, яка підлягає сплаті на її користь, як середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, просила задовольнити її вимоги, викладені в апеляційній скарзі в повному обсязі. 
Учасники справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були  повідомлені   заздалегідь та належним чином. 
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ч.4 ст.229 КАС України.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши  рішення  суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частково задоволенню з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено, що наказом командира військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України від 31.03.2020 № 66 (по стройовій частині) припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби з позивачкою та виключено її зі списків особового складу військової частини з 01.04.2020. Визначено, що грошова компенсація вартості за неотримане речове майно згідно довідки-розрахунку від 31.03.2020 №14 складає 59713, 06 грн., з урахуванням ПДФО складає в сумі 70461, 41 грн.
При звільненні з військової служби компенсація вартості неотриманого речового майна позивачу не була виплачена, однак матеріалами справи підтверджується, а саме витягом з розрахункової відомості №5 (а.с.37) та роздруківкою АТ КБ "ПРИВАТБАНК", що військова частина № НОМЕР_1 Національної гвардії України, 31.12.2020 року виплатила ОСОБА_1 58 817, 36 грн. 
Позивачка, вважаючи протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не виплати їй грошової компенсації вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно та у зв`язку з цим підстави для стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на її користь грошову компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно у сумі 70 461 грн. 41 коп., звернулася до суду з позовною заявою. 
          Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з  того, що бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо своєчасного розрахунку при звільненні та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно є протиправною, однак стягненню суми такої компенсації  не підлягають, оскільки розрахунок з позивачем було проведено, а саме в сумі 58 817, 36 грн. з відрахуванням сум військового збору 1,5% (895, 70 грн.) та податку на доходи фізичних осіб 18% (10 748, 35 грн). Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що підлягають задоволенню вимоги позивача в частині стягнення з  Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 22780,18 грн. 
Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Згідно з ч.1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до ч.7 ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
         Закон "Про Національну гвардію України" від 13 березня 2014 року № 876-VII (далі по тексту - Закон №876-VII) визначає правові засади організації та порядку діяльності Національної гвардії України, її загальну структуру, функції та повноваження.
         Частиною 3 ст.9 Закону № 876-VII унормовано, що комплектування Національної гвардії України військовослужбовцями та проходження ними військової служби здійснюються відповідно до Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” та Положення про проходження військової служби громадянами України в Національній гвардії України, що затверджується Президентом України.
          За приписами ч.2 ст.21 Закону №876-VII - військовослужбовці Національної гвардії України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, цього Закону, інших актів законодавства.
          Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20.12.1991 року № 2011-XII “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” (далі по тексту - Закон № 2011-ХІІ).
         За приписами ст.1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
          Згідно з ст. 1-2 Закону №2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Абзацом першим ч.1 ст.9 Закону №2011-ХІІ встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
            Указом Президента України від 10 грудня 2008 р. №1153/2008 було затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних України, яке відповідно до п.3 поширює свою на військовослужбовців Національної гвардії України (далі по тексту - Положення).
          Вказаним Положенням №1153/2008 визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.
         Відповідно до абз.3 п.242 Положення №1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. 
          Частиною 3 ст.24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-ХІІ визначено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Як вбачається з матеріалів даної справи, а саме витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 31.03.2020 №66 було припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби в Національній гвардії України та виключено зі списків складу військової частини та всіх видів забезпечення старшого солдата ОСОБА_1 радіотелеграфіста радіостанції вузла зв`язку III категорії яка здала справи і обов`язки та звільненою відповідно до підпункту „ г ” пункту два частини п`ятої статті 26 Закону України „Про військовий обов`язок і військову службу” з військової служби наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 31.03.2020 №12 о/с у запас Збройних Сил України (через сімейні обставини або інші поважні причини, як військовослужбовець-жінка яка має дитину віком до 18 років) 31 березня 2020 року (а.с. 7). 
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що зі змісту вищевказаного витягу з наказу вбачається, що грошова компенсація вартості за не отримане речове майно згідно довідки - розрахунку від 31.03.2020 № 14 складає в сумі 59713 гривень 06 копійок з урахуванням ПДФО складає в сумі 70461 гривня 41 копійка
Згідно наявної в матеріалах даної справи довідки Військової частини №2276 №14 про вартість речового майна, що належить до видачі старшого солдату ОСОБА_1 загальна сума склала 597134, 06 грн., ПДФО (18%) 10748, 35 грн.; разом з ПДФО 70461, 41 грн. Усього на суму сімдесят тисяч чотириста шістдесят одна грн. 41 коп. (а.с. 48,  зворотня сторінка аркушу). 
Крім того, з даних про нарахування за березень 2020 року грошової компенсації вбачається, що ОСОБА_1 (номер і дата наказу по стройовій частині про виключення військовослужбовця зі списків військової частини №66 від 31.03.2020; номер і дата довідки про вартість речового майна, що належить до видачі №14 від 31.03.2020) сума грошової компенсації 59713, 06; ПДФО (18%) 10748, 35; сума з ПДФО 70461, 41 (а.с. 35). 
Тобто, з урахуванням наведеного вище, загальна сума грошової  компенсації  вартості за не отримане речове майно, яке підлягало до виплаті позивачці, в т.ч. ПДФО склала  70 461, 41 грн. 
При цьому, колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 22.04.2020 року по справі №820/611/17, в якій суд касаційної інстанції вирішував питання правомірності утримання з сум грошової компенсації за неотримане речове майно утримання з цієї суми компенсації податку з доходів фізичних осіб. Верховний суд в зазначеній постанові дійшов висновку про те, що утримавши з належних позивачу до виплати сум грошової компенсації за неотримане речове майно податок з доходів фізичних осіб, відповідач фактично позбавив його частини цієї грошової компенсації, що не узгоджується з підходом законодавця до оподаткування доходів військовослужбовців (п. 168.5. ст.168 ПК  України).
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Колегія суддів звертає увагу, що в ході розгляду даної справи в суді першої інстанції відповідачем було нараховано та виплачено позивачці грошову компенсацію вартості за                     не отримане речове майно у сумі 58 817, 36 грн., що підтверджується відповідним витягом з розрахункової  відомості №5 нарахування компенсації вартості за неотримане речове майно при звільненні та компенсації ПДФО військової частини НОМЕР_1 від 29 грудня 2020 року (а.с.37) та роздруківкою АТ КБ "ПРИВАТБАНК" (а.с.40, зворотній бік аркушу). 
З урахуванням наведеного вище, а також правової позиції Верховного Суду по вже наведеній вище справі №820/611/17, колегія суддів вважає, що відповідачем було не у повному розмірі сплачено позивачці суми грошової  компенсації вартості за не отримане речове майно, з урахуванням визначеного відповідачем у вказаному вище витязі  з наказу до видачі ОСОБА_1 такої компенсації у загальному розмірі 70461, 41 грн. 
Відповідно доводи суду першої інстанції про те, що відповідачем в ході розгляду справи проведено повний розрахунок з позивачкою, а тому відсутні підстави для стягнення  компенсації вартості за неотримане речове майно при звільненні є помилковими,  з огляду на викладені вище висновки.
При цьому, колегія суддів враховуючи суму недоплаченої позивачці суми компенсації вартості за неотримане речове майно,  а також приписи ст.308 КАС України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що вимоги останньої підлягають задоволенню, шляхом стягнення  з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно у сумі 10 587, 14 грн. 
Стосовно доводів відповідача, викладених ним у відзиві на апеляційну скаргу про те, що належною до виплати позивачу була сума 58 817, 36 грн. і сума ПДФО (18%) у розмірі                                              10 748, 35 вже була компенсована позивачці, а також доводів про те, що посадовими особами Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України внаслідок порушення порядку видання довідок про вартість речового майна, що належить до видачі, а саме Порядку №178 було помилково зазначено у довідці від 31.03.2020 №14 додано строки "ПДФО (18%) зі значенням 10 748, 35 грн." та "разом з ПДФО " зі значенням 70 461, 41 грн., то колегія суддів відхиляє такі доводи, як такі, що суперечать вже наведеним вище висновкам про те, що загальна сума грошової  компенсації  за неотримане під час проходження військової служби речове майно склала 70 461 грн. 06 коп., що підтверджується витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії (по стройовій частині) від 31.03.2020 №66, а тому відповідно Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України було не у повному розмірі сплачено позивачці суми грошової  компенсації вартості за не отримане речове майно. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів того, що до вказаного наказу було внесено відповідні зміні у зв`язку невірним визначенням загальної  суми цієї  компенсації. 
Щодо задоволених судом першої інстанції вимог позивачки в частині стягнення з  Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 22780,18 грн. (двадцять дві тисячі сімсот вісімдесят грн. 18 коп.), то колегія суддів зазначає наступне. 
          Так, за загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними, тоді як норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
          Слід зауважити, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.
          Вищевказаний висновком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 21.10.2021 року по справі №640/14764/20. 
          З огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України. 
  Вищевказаний висновком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 09.07.2020 р. по справі №320/6659/18.
          За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу.
          За правилами ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
          В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
          Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
          При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
          Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
          Колегія суддів зазначає, що чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби всі належні до йому виплати суми
З  огляду на те, що відповідачем по справі не було здійснено повного розрахунку із              позивачкою при звільненні останньої з військової служби у визначені ст.116 КЗпП України строки з вини останнього, зазначене є правовою підставою для його відповідальності згідно     зі ст.117 КЗпП України. 
При цьому, колегія суддів зазначає, що  Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні                                         не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (п. 71 постанови від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц).
         Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
          Також вказано, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
        Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
    Крім того у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
         Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.
         З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
           1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
           2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
           3.  ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
           4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
          Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Колегія суддів, враховуючи матеріали даної справи,  вважає, що визначена судом першої інстанції сума стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1  середнього заробітку  за час затримки розрахунку при звільненні  у розмірі 22 780,18 грн. є співмірною, пропорційною та такою, що відповідатиме наведеним Великою Палатою Верховного Суду критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивачки з військової служби виплат (грошової компенсації вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майна). 
Відповідно з огляду на вказане вище, відсутні правові підстави для зміни оскаржуваного рішення суду в цій частині задоволених судом першої інстанції позовних вимог. 
При цьому, щодо доводів апеляційної скарги позивачки про те, що висновки Сумського окружного адміністративного суду протирічать чинному законодавству України, оскільки розрахунок суми, яка підлягає сплаті на її користь, як середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01 квітня 2020 року по день ухвалення судового рішення Сумським окружним адміністративним судом було здійснено із порушенням норм ст.19 Конституції України, ст.ст.116, 117 Кодексу законів про працю України, положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, оскільки вказані норми Кодексу законів про працю України та Порядку не містять положень про те, що при виплаті суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні сума розраховується, виходячи із будь - якого відсоткового співвідношення, як це розраховано в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції,  то колегія суддів відхиляє такі доводи, оскільки вони суперечать наведеним вже вище висновкам суду у даній справі та правовим позиціям Верховного Суду (Великої Палати Верховного Суду), щодо права суду зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника,  які в силу ч.5 ст. 242 КАС України підлягають врахуванню в межах спірних правовідносин у даній справі. 
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
          Відповідно до ч.ч.1,2 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
          Враховуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку про те, що внаслідок неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції  скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно у сумі 10 587, 14 грн. з прийняттям в цій частині нового  рішення, яким позов підлягає задоволенню шляхом стягненню з  Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно у сумі 10 587, 14 грн.  В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 20.04.2021 по справі №480/8915/20 підлягає залишенню  без змін. 
Доводи апеляційної скарги  про те, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року по справі №480/8915/20 було винесене із значним порушенням строків розгляду справи колегія суддів відхиляє, як такі, що не впливають на наведені вище висновки та на прийняття рішення у даній справі. 
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Колегія суддів зазначає, що при зверненні з апеляційною скаргою на оскаржуване рішення суду першої інстанції позивачкою було сплачено 1261 грн. 30 коп. (переплата 10 коп.), що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією №15 від 11.06.2021, а зарахування вказаної суми судового збору  до спеціального фонду Державного бюджету України підтверджується даними Діловодства спеціалізованого суду (ДСС), а тому враховуючи часткове задоволення позовних за наслідками апеляційного перегляду даної справи, стягненню  за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1  підлягає сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 630, 60 грн. При цьому, в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України  на користь ОСОБА_1 840,80 грн. в рахунок відшкодування судового збору оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Оскільки, відповідно до п.1 ч.6 ст.12 КАС України справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище, і позивачка  не була   службовою особою, яка у значенні вказаного вище Закону займала відповідальне або особливо відповідальне становище, дана справа відноситься до справ незначної складності, а також враховуючи те, що дана справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно вказане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  задовольнити частково.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 20.04.2021 по справі № 480/8915/20 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог  про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно у сумі 10 587, 14 грн.
Прийняти в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити. 
Стягнути з  Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно у сумі 10 587, 14 грн. 
В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 20.04.2021 по справі №480/8915/20 залишити без змін. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 630, 60 грн.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	А.М. Григоров	
Судді	(підпис)  (підпис) 	З.Г. Подобайло    Н.С. Бартош   	
Повний текст постанови складено  08.11.2021 року