Справа № 348/1851/21 
Провадження № 22-ц/4808/1511/21 
Головуючий у 1 інстанції Міськевич О. Я. 
Суддя-доповідач Фединяк 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 жовтня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого                 Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)
суддів:                 Бойчука І.В., Пнівчук О.В.
секретаря                  Мельник О.В.
з участю ОСОБА_1 його представника ОСОБА_2 
                        ОСОБА_3 її представника ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Надвірнянського районного суду від 27 серпня 2021 року, постановлену у складі судді Міськевича О.Я. у м.Надвірна, у справі за заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про забезпечення позову за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,
ВСТАНОВИВ: 
У серпні 2021 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та просила стягнути з відповідача 345 862 грн вартості майна набутого за час зареєстрованого шлюбу. 
Разом з тим, подала заяву про забезпечення позову, в якій просить накласти арешт на майно відповідача ОСОБА_1 , а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить йому на праві власності згідно свідоцтва про право на спадщину, Д-752, 29.06.2005 року, виданого Надвірнянською державною нотаріальною конторою посилаючись на те, що за час спільного проживання у вказаному будинку нею були внесені значні грошові кошти в реконструкцію цього житлового будинку за рахунок чого вартість будинку значно збільшилася. Відповідач не заперечував цей факт, а навпаки обіцяв повернути кошти в сумі 10 000 доларів США та матеріально допомагати спільній неповнолітній дитині. Натомість 11 серпня 2021 року від односельчан їй стало відомо, що відповідач оголосив про продаж вищевказаного житлового будинку. Тому вважає, що для забезпечення позовних вимог, до вирішення справи по суті в Надвірнянському районному суді Івано-Франківської області, необхідно накласти арешт на майно , яке належить відповідачу, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може утруднити виконання в майбутньому рішення суду.
Ухвалою Надвірнянського районного суду від 27 серпня 2021 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено.
Вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 на праві власності згідно свідоцтва про право на спадщину, Д-752, 29.06.2005 року, виданого Надвірнянською державною нотаріальною конторою, заборонивши вчиняти будь-які дії з вказаним майном, направлені на його відчуження, заборонивши укладати угоди стосовно нього, проводити його реєстрацію та перереєстрацію.
Обов`язок пред`явлення цієї ухвали до виконання покладено на позивача.
Ухвала про забезпечення позову підлягає негайному виконанню в порядку, встановленому для виконання судових рішень.
Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання. 
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваної ухвали з ухваленням нового судового рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 у справі про поділ майна подружжя. Зокрема вказує, що вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення заяви позивачки про забезпечення позову, суд належним чином не обґрунтував необхідність вжиття таких заходів і також не врахував, що забезпечення позову вжиття судом заходів шляхом накладення арешту на належний йому житловий будинок порушує його право на цей будинок. Крім того, зазначає, що житловий будинок на який накладено арешт та вжито заходів заборони вчиняти будь-які дії з ним, набутий ним у порядку спадкування, тому вимоги ОСОБА_3 про надкладення арешту на вказане майно має ознаки зловживання позивачем своїми процесуальними правами та порушує його право на розпорядження спірним будинком.
       05 жовтня 2021 року ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечила, вважає їх надуманими та спрямованими виключно на ухилення від виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.
У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційних скарги, просить задовольнити подану ним скаргу.
ОСОБА_3   заперечила доводи апеляційної скарги. Вважає оскаржуване рішення суду законним та обґрунтованим.
Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про відхилення апеляційної скарги.
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Постановляючи ухвалу про задоволення заяви ОСОБА_5 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки спір у судовому порядку не вирішено по суті, позивачем обґрунтовано наведено підстави щодо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення у справі в разі задоволення позову.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судом установлено, що 25 серпня 2021 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та просила стягнути з відповідача 345 862 грн вартості майна набутого за час зареєстрованого шлюбу. 
Також подала заяву про забезпечення позову, в якій просить накласти арешт на майно відповідача ОСОБА_1 , а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить йому на праві власності згідно свідоцтва про право на спадщину, Д-752, 29.06.2005 року, виданого Надвірнянською державною нотаріальною конторою посилаючись на те, що за час спільного проживання у вказаному будинку нею були внесені значні грошові кошти в реконструкцію цього житлового будинку за рахунок чого вартість будинку значно збільшилася. Відповідача не заперечував цей факт, а навпаки обіцяв повернути кошти в сумі 10 000 доларів США та матеріально допомагати спільні неповнолітній дитині. Натомість 11 серпня 2021 року від односельчан їй стало відомо, що відповідач оголосив про продаж вищевказаного житлового будинку. Тому вважає, що для забезпечення позовних вимог, до вирішення справи по суті в Надвірнянському районному суді Івано-Франківської області, необхідно накласти арешт на майно , яке належить відповідачу, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може утруднити виконання в майбутньому рішення суду.
Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийнято на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
За змістом ст. 149 ЦПК суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 даного кодексу заходів забезпечення позову. 
       Відповідно ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. 
У статті 150 ЦПК України встановлено види забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням адекватності вимог заявника, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, ймовірності утруднення виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.
Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Безпідставне застосування заходів забезпечення позову може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Також установлено та не заперечується відповідачем у судовому засіданні, що житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить відповідачу, останній має намір розпорядитись ним на свій розсуд.
Відтак, забезпечуючи позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції дав правильну оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням адекватності вимог позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, прийшов вірного висновку забезпечиши позов шляхом накладення арешту на вищевказаний будинок, оскільки у разі невжиття таких заходів існує ймовірность утруднення виконання можливого рішення суду на користь позивачки. 
Разом з тим, задовольняючи заяву ОСОБА_5 про забезпечення позову суд першої інстанції прийшов правильного висновку, що вид забезпечення позову поданий позивачем у заяві є співмірним із заявленими позивачем позовними вимогами.
Суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що вжиттям заходів забезпечення позову порушується право власності відповідача на розпорядження будинком, так як такі заходи є тимчасовими і не суперачаать статті 150 ЦПК України та є співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Ухвалу Надвірнянського районного суду від 27 серпня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складено 29 жовтня 2021 року.

Судді:                                                          В.Д.Фединяк
І.В. Бойчук
О.В.Пнівчук