Справа № 164/1768/20 	Головуючий у 1 інстанції: Невар О. В. 	
Провадження № 22-ц/802/1337/21  Категорія: 10 	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
06 грудня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Киці С.І., Осіпука В. В.,
з участю:
секретаря судового засідання - Савчук О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна об"єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 2/3 частини житлового будинку за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , поданою її представником ОСОБА_3 , на рішення Маневицького районного суду Волинської області від 02 серпня 2021 року,
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що із відповідачем ОСОБА_2 перебувала з 11 січня 2000 року в зареєстрованому шлюбі, який згідно з рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 01 листопада 2018 року між ними було розірвано. Вказує, що від даного шлюбу вони мають одну дитину - дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з нею. Зазначає, що за час перебування у шлюбі нею та відповідачем за спільні кошти було набуто у власність житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу питання про поділ спільного майна подружжя в добровільному порядку між ними не вирішено. 
Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд визнати житловий будинок по АДРЕСА_1 об?єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на 2/3 частини вказаного житлового будинку із урахуванням того, що з нею проживає їх спільна малолітня дитина.
Рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 02 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове - про задоволення позову, посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення з підстав невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд дійшов помилкового висновку, що спірне майно не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, безпідставно прийняв до уваги доводи сторони відповідача, які не підтверджені належними та допустимими доказами, та надав їм неналежної оцінки, що призвело до ухвалення помилкового рішення. В апеляційній скарзі апелянтом зазначено, що з наданого відповідачем примірника договору купівлі-продажу вбачається, що предметом договору є житловий будинок з жилою площею 34 кв. м та загальною площею 65,2 кв.м. Натомість, предметом спору у даній справі є будинок, право власності на який зареєстровано на ім`я відповідача згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 09.06.2009 року. Підставою видачі свідоцтва є рішення виконкому Великоосницької сільської ради №23 від 26.06.2003 року. Згідно з висновком про вартість спірного майна загальна площа даного будинку становить 71,4 кв.м. Звертає увагу на те, що наявні розбіжності в договорі купівлі-продажу, у рішенні виконкому сільської ради та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо підстав його реєстрації права власності, розмірів загальної та житлової площі залишені поза увагою суду першої інстанції. Тому вважає, що висновок суду про те, що об`єкт нерухомого майна, який позивачем визначено у позові, є тим самим об`єктом, який набуто відповідачем згідно з договором від 17.03.1993 року, є безпідставним та не ґрунтується на матеріалах справи.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не подавався.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В судове засідання суду апеляційної інстанції сторони та їх представники не з"явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце судового розгляду даної справи, оскільки представникам сторін було вручено повідомлення через пошту, про що є підтвердження в матеріалах справи, відповідно до вимог ч.5 ст.130 ЦПК України. Представник позивача просив розгляд справи відкласти, посилаючись на зайнятість в іншій справі, однак не надав суду жодних доказів на підтвердження поважності своєї неявки до суду, тому колегія суддів ухвалила відмовити в задоволенні вказаного клопотання і розгляд справи проводити у відсутності учасників справи та їх представників.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що спірне майно придбане на підставі договору купівлі-продажу за особисті кошти відповідача та ще задовго до укладення шлюбу з позивачем - у 1993 році.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Даним вимогам закону рішення суду відповідає з огляду на наступне.
Судом встановлено, що рішенням зборів уповноважених членів колгоспу «Україна» від 19 лютого 1993 року відповідачу ОСОБА_2 було надано дозвіл на придбання в особисту власність житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами. 
17 березня 1993 року відповідачем ОСОБА_2 згідно з нотаріально посвідченим договором було придбано в колгоспу «Україна» житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, які знаходяться в с. Велика Осниця Маневицького району Волинської області. 
Факт придбання відповідачем ОСОБА_2 особисто до укладення шлюбу житлового будинку з надвірними господарськими та побутовими будівлями і спорудами підтверджено матеріалами справи, зокрема: випискою з протоколу № 1 зборів уповноважених членів колгоспу «Україна» від 19 лютого 1993 року, актом приймання-передачі основних засобів від 12 березня 1993 року, квитанцією до прибуткового касового ордера № 135 від 15 березня 1993 року, договором купівлі-продажу від 17 березня 1993 року, витягом із погосподарської книги № 1 за 1998 рік по с. Велика Осниця Маневицького району Волинської області.
11 січня 2000 року було зареєстровано шлюб позивача ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_2 , який згідно з рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 01 листопада 2018 року між ними було розірвано.
Від даного шлюбу вони мають одну дитину: дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з позивачем. 
Рішенням виконавчого комітету Великоосницької сільської ради Маневицького району Волинської області № 23 від 26 червня 2003 року на підставі заяви ОСОБА_2 , запису в погосподарській книзі, згідно з Інструкцією Держбуду України від 09.06.1998 р. № 121 "Про порядок державної реєстрації права власності на об"єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб", надано відповідачу дозвіл на оформлення за ним права власності на житловий будинок в с.Велика Осниця Маневицького району Волинської області (а.с.72).
9 червня 2009 року відповідачу ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, які знаходяться по АДРЕСА_1 . 
Отже, право власності на спірний будинок було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 , що підтверджено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 9 червня 2009 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССО № 902881 від 10 червня 2009 року, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 12 квітня 2021 року.
Після розірвання шлюбу питання про поділ спільного майна подружжя в добровільному порядку між позивачем та відповідачем не вирішено. Зазначені обставини підтвердили сторони. 
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до статті 13 Кодексу про шлюб та сім`ю України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
В позовній заяві й апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 вказує, що спірне будинковолодіння набуте у спільну власність подружжям за час їх шлюбу, покликаючись на те, що право власності на цю нерухомість оформлено та відповідно зареєстровано за відповідачем в період після укладення шлюбу.
Згідно із статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.
Проте, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. До такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24.01.2020 р. у справі № 910/10987/18.
Разом з тим, станом на день укладення ОСОБА_2 з колгоспом договору купівлі-продажу житлового будинку (17.03.1993 р.) ст.101 Цивільного Кодексу УРСР було передбачено право громадян мати в особистій власності лише один жилий будинок (або частину його).
Відповідно до ст.128 цього ж Кодексу право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві. До передачі речей прирівнюється передача розпорядчого документа на речі.
Згідно зі ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов"язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов"язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Як було визначено ст. 227 цього ж Кодексу, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоч однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.
Разом з тим, на час придбання будинку і до 20.06.2007 року діяв Закон України "Про власність", ст.12 якого було встановлено, що громадянин набуває права власності на майно, одержане внаслідок укладення угод, не заборонених законом.
Отже, доведено, що відповідач ОСОБА_2 за особисті кошти придбав шляхом укладення нотаріального договору купівлі-продажу спірне будинковолодіння у 1993 році, тобто до укладення шлюбу з позивачкою.
Крім того, позивачка вказувала, що предметом вказаного договору купівлі-продажу був будинок жилою площею 34 кв.м, загальною площею 65,2 кв.м, а предметом даного спору є будинок, що зареєстрований на ім"я відповідача, загальною площею 71,4 кв.м, житловою площею - 37,3 кв.м. Отже, вважає, що це різні об"єкти.
Проте, жодних доказів щодо наявності у ОСОБА_2 другого жилого будинку, крім придбаного ним у 1993 році, по АДРЕСА_1 , набутого за спільні кошти подружжя, позивачка суду не надала.
Незначне збільшення житлової та загальної площі будинку в період від 1993 року до часу внесення відомостей про об"єкт нерухомості до Державного реєстру не може бути взято судом до уваги як підставу для визнання такого майна спільним сумісним майном подружжя.
Частиною першою статті 25 КпШС України визначено, що якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя (аналогічні положення містить стаття 62 СК України).
Разом з тим, таких вимог і не ставилося у позові ОСОБА_1 та нею щодо цього не надавалось жодних обгрунтувань та відповідних доказів.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) зробила висновок, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Аналогічні правові висновки містяться і у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2021 року у справі № 755/20605/15-ц. 
Отже, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Таким чином, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який вірно зазначив, що оскільки рішенням зборів членів колгоспу «Україна» від 19.02.1993 року ОСОБА_2 надано дозвіл на придбання в особисту власність житлового будинку з надвірними будівлями та 17.03.1993 року укладено між ним та колгоспом «Україна» договір купівлі-продажу спірного житлового будинку, тобто, ще задовго до одруження ОСОБА_2 з ОСОБА_1 , і позивач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надала належних та допустимих доказів на спростування цієї встановленої судом обставини, тому таке майно не набуто подружжям за час перебування їх у шлюбі, за їх спільні сумісні кошти чи в результаті їх спільної праці, а відтак не може бути визнане спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_1 .
У відповідності до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Крім того, похідні вимоги ОСОБА_1 щодо відступу від рівності часток також є необґрунтованими та не підлягають до задоволення.
З огляду на зазначене апеляційний суд на підставі встановлених обставин та досліджених доказів доходить висновку, що спірне нерухоме майно не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому апеляційна скарга є безпідставною.
При встановлених обставинах та на підставі наданих доказів суд апеляційної інстанції доходить висновку про відсутність законних підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .
Інші доводи апеляційної скарги у їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи були предметом розгляду судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження.
Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу та не підлягають задоволенню, а рішення суду відповідно до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін, оскільки ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
       За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст.368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Рішення Маневицького районного суду Волинської області від 02 серпня 2021 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду впродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 06 грудня 2021 року.

Головуючий

Судді