ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4434/21 Справа № 205/3575/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - Свистунової О.В.         
суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.
за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою Громадської організації "Фонд допомоги переселенцям" 
на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2021 року 
по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Громадської організації "Фонд допомоги переселенцям", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Жукова Юлія Юріївна, Територіальна громада в особі Дніпровської міської ради, Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради про визнання права власності, -
В С Т А Н О В И Л А:
       У травні 2020 року позивачі звернулися до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до Громадської організації "Фонд допомоги переселенцям", третя особа - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Жукова Юлія Юріївна, про визнання права власності.
       Позов мотивований тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 28 жовтня 1998 року Виконкомом міської ради народних депутатів м. Дніпропетровська, квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належала ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .         На підставі договору купівлі-продажу від 18 січня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Василенком В.М. і зареєстрованого в реєстрі за № 303, ОСОБА_3 , яка діяла в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , без згоди співвласників, згоди органу опіки та піклування та виділення часток у праві спільної сумісної власності, продала ОСОБА_5 і ОСОБА_6 Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 у рівних частинах по ј за кожним. 
        ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 20 червня 2003 року, укладеного в простій письмовій формі, продав ОСОБА_7 ј частину квартири АДРЕСА_1 . 
        ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 21 березня 2007 року, укладеного в простій письмовій формі, продав ОСОБА_7 ј частину квартири АДРЕСА_1 . 
       Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2007 року № 2-2572/07 договір купівлі-продажу від 20 червня 2003 року на ј частини квартири АДРЕСА_1 та договір купівлі-продажу від 21 березня 2007 року на ј частини квартири АДРЕСА_1 було визнано дійсними.         Співвласників ОСОБА_1 і ОСОБА_8 до участі в справі судом залучено не було. 
       На підставі договору міни від 22 лютого 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петренко К.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 216, без згоди співвласників ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , ОСОБА_9 передав у власність Ѕ частину спірної квартири ОСОБА_10 , який 18 січня 2018 року подарував ГО «Фонд допомоги переселенцям», директором якої є ОСОБА_9 - Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , договір дарування було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петренко К.В. і зареєстровано в реєстрі за № 74. 
       Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 квітня 2020 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2007 року скасовано, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_5 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на частину квартири - відмовлено. 
       Оригінал свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 було використано ОСОБА_3 при укладенні договору купівлі-продажу від 18 січня 2002 року. 
       Позивачі зверталися до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Василенка В.М., який повідомив, що оригінал зазначеного свідоцтва в матеріалах нотаріальної справи відсутній, оскільки відчужувалася квартира не в цілому, а лише її частина. 
       На теперішній час у позивачів оригінал Свідоцтва про право власності на житло, виданого 28 жовтня 1998 року Виконком міської ради народних депутатів міської ради м. Дніпропетровська, відсутній. 
       Відсутність оригіналу свідоцтва про право власності на житло позбавляє позивачів права розпоряджатися та володіти належним їм майном на власний розсуд, чим порушуються їхні права. 
       Позивачі просили суд визнати за кожним з них право власності по ј частині квартири АДРЕСА_1 , яка належна їм на підставі свідоцтва про права власності на житло, виданого 28 жовтня 1998 року Виконком міської ради народних депутатів міської ради м. Дніпропетровська. 

       Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2021 року позовні вимоги - задоволено .
       Визнано за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) право власності на ј частину квартири АДРЕСА_1 (колишня назва м. Дніпропетровськ).
       Визнано за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) право власності на ј частину квартири АДРЕСА_1 .
       Стягнуто з Громадської організації «Фонд допомоги переселенцям» (код ЄДОПОУ 41268341, місцезнаходження за адресою: 49087, м. Дніпро, вул. Калинова, буд. 21, кв. 3) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 1 000 (одна тисяча) гривень 00 коп.

       В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не доведені обставини, що мають значення для справи.
       Також, скаржник зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.
       Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 серпня 2021 року було залучено до участі у справі, в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Територіальну громаду в особі Дніпровської міської ради та Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради.
       У відзиві ДМР просила апеляційну скаргу Громадської організації "Фонд допомоги переселенцям" задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
       У відзиві Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Сторони по справі повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Від Громадської організації "Фонд допомоги переселенцям" надійшло клопотання про розгляд справи без участі апелянта.

       Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

       Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

       У судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 жовтня 1998 року, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів, квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с. 8), право власності на яку у встановленому законом порядку зареєстровано у КП «ДМБТІ» (а.с. 8 оберт).
       На підставі договору купівлі-продажу від 18 січня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Василенком В.М. і зареєстрованого за реєстровим № 303, ОСОБА_9 , який на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяв від імені ОСОБА_3 і неповнолітньої ОСОБА_4 , яка діяла за згоди матері ОСОБА_3 , продав, а ОСОБА_5 і ОСОБА_6 купили Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ) в рівних частках по ј (а.с. 10).
       На підставі договору купівлі-продажу від 20 червня 2003 року, вчиненого у простій письмовій формі, ОСОБА_6 продав ОСОБА_7 ј частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 11).
       21 березня 2007 року ОСОБА_5 на підставі договору купівлі продажу, вчиненого у простій письмовій формі, продав ОСОБА_7 ј частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 12).
       Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2007 року було визнано дійсними договір купівлі-продажу від 20 червня 2003 року та договір купівлі-продажу від 21 березня 2007 року і визнано за ОСОБА_7 право власності загалом на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 13-14).
       На підставі договору міни від 22 лютого 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петренко К.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 216, право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_10 , що не заперечувалося сторонами.
       18 січня 2018 року ОСОБА_10 на підставі договору дарування Ѕ частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петренко К.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 74, подарував Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ГО «Фонд допомоги переселенцям» в особі директора Орла О.В. (а.с. 15).
       Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 квітня 2020 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2007 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на частину квартири скасовано, у задоволення позовних вимог ОСОБА_7 відмовлено (а.с. 69-71).
       28 квітня 2020 року постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Жукової Ю.Ю. ОСОБА_1 було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку із ненаданням оригіналу правовстановлюючого документа - свідоцтва про право власності на житло від 28 жовтня 1998 року.
       Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатись своєю власністю.
       Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
       Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
       За змістом ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
       Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 серпня 2021 року було витребувано у КП "Дніпровське міське бюро технічної інвентарізації" Дніпровської міської ради оригінал для огляду в судовому засіданні та належним чином завірену копію інвентаризаційної справи щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 .
       На виконання ухвали суду апеляційної інстанції КП"Дніпровське міське бюро технічної інвентарізації" Дніпровської міської ради було надано належним чином завірену копію Інвентаризаційної справи щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 .
       Матеріалами вказаної інвентаризаційної справи підтверджено, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 28 жовтня 1998 року, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів, квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с. 200), право власності на яку у встановленому законом порядку зареєстровано у КП «ДМБТІ» (а.с. 200 оберт).
       Згідно договору дарування від 13.08.1999 року, АВВ № 332167, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Василенко В.М., ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подарували ОСОБА_13 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с. 207). 
Матеріали Інвентаризаційної справи не містять рішення компетентного органу про виділення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у спільну часткову власність по 1/4 частині спірної квартири. 
       У подальшому, 20.12.2000 року вищевказаний договір було розірвано угодою про розірвання договору, АВО № 716565, посвідченою приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Василенко В.М., анульовано запис про дарування 1/2 частини квартири та Свідоцтво повернуто ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 213). 
Також, матеріали інвентарної справи містять Довідку-характеристику від 27 січня 2002 року складену КП "Дніпропетровське міжміське БТІ", якою визначено за кожним з співвласників квартири АДРЕСА_1 (колишня назва м. Дніпропетровськ) по 1/4 частині (а.с.217).
Інших доказів щодо відчуження спірної квартири матеріали Інвентаризаційної справи № 38539 не містять.
       Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта ГО «Фонд допомоги переселенцям» щодо того, що позовні вимоги заявлені позивачами передчасно, не обґрунтовані та спрямовані на створення штучних перешкод власникові Ѕ частини спірного нерухомого майна у володінні і розпорядженні власністю, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
       Оригінал правовстановлюючого документа у позивачів відсутній, тобто права позивачів, як власників іншої Ѕ частини квартири, порушено, оскільки вони позбавлені можливості розпорядитися належним їм майном. 
       Отримання дубліката правовстановлюючого документа можливо у разі надання повного пакета документів, зокрема, заяви, підписаної усіма повнолітніми особами, які брали участь у приватизації, що є неможливим, тому що  ОСОБА_3 і ОСОБА_4 продали належну їм частину майна.
       Крім цього, ГО «Фонд допомоги переселенцям» не заперечує право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .
       Колегія суддів звертає увагу, що позивачі звертались до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради із заявою про видачу дублікату свідоцтва про право власності на житло від 28 жовтня 1998 року, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів, квартира АДРЕСА_1 .
       Проте, позивачам було надано відповідь, що Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради не правомочний оформити та видати дублікат вищевказаного свідоцтва. Також, було роз`яснено позивачам, що вони мають право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.
       Дані обставини підтверджуються копією заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 23.06.2021 року за вх. № 5/101 та копією відповіді Департамента житлового господарства Дніпровської міської ради від від 14.07.2021 року за вх. № 3/16-3144.
       Тому колегія суддів критично сприймає твердження апелянта, що спір по даній справі має штучний характер і спрямований на порушення прав співвласника щодо розпорядження і користування власністю, оскільки вони не обґрунтовані доводами та не підтверджені доказами, а є лише припущенням.
Як встановлено в ході розгляду справи, спірне майно, а саме квартира АДРЕСА_1 ) належала співвласника на праві спільної сумісної власності (а.с.200). Згідно до заяви №1777 від 05.10.1998 року на адресу керівника органу приватизації, яка підписана ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Вбачається, що особи при зверненні про оформлення квартири в приватну власність згідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" зазначали, що при оформленні вважати долі кожного із членів сім"ї - рівними (а.с.183).
Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у спільній сумісній власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Доказів наявності спору між співвласниками щодо розміру часток у спільній сумісній власності матеріали справи не містять. Співвласники ОСОБА_3 і ОСОБА_4 здійснили відчуження своєї 1/2 частини квартири з розрахунку, що кожній з них належить по 1/4 частині спірної квартири. І зазначене позивачами у цій справі не оскаржувалось.
       Зважаючи на те, що набуття позивачами права власності на спірну квартиру по 1/4 частині за кожним підтверджено належними доказами, та беручи до уваги те, що оригінал правовстановлюючого документа було втрачено, тобто права позивачів, як власників по 1/4 частини спірної квартири порушено, оскільки вони позбавлені можливості розпорядитися належним їм майном, отримання дубліката правовстановлюючого документа можливо у разі надання повного пакета документів, зокрема, заяви, підписаної усіма повнолітніми особами, які брали участь у приватизації, що є неможливим, тому що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 здійснили відчуження належної їм частини майна, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог.
       Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

       Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
       Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).
       Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. 
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

        Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу Громадської організації "Фонд допомоги переселенцям"  - залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2021 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

       Головуючий О.В. Свистунова

       Судді: Т.П. Красвітна

               І.А. Єлізаренко