Справа № 161/2908/21 	Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А. В. 	
Провадження № 22-ц/802/1252/21  Категорія: 10    	  Доповідач: Данилюк  В. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
16 листопада 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Данилюк В. А.,
суддів Матвійчук Л. В., Шевчук Л. Я.,
секретаря Галицької І. П.,
з участю: 
представника позивача ОСОБА_1 ,
представників третьої особи Ліпчика В. А., Спіріної Ю. П., 
Гнатенка П. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Луцької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Релігійна організація «Релігійна громада Успіння Пресвятої Богородиці Православної церкви України села Шепель Луцького району Волинської області» про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю за апеляційною скаргою третьої особи Релігійної організації «Релігійна громада Успіння Пресвятої Богородиці Православної церкви України села Шепель Луцького району Волинської області» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 липня 2021 року,
В С Т А Н О В И В :
В лютому 2021 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Луцької міської ради Волинської області про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.
Вимоги обґрунтовує тим, що служить священиком в Свято-Успенській релігійній громаді УПЦ с. Шепель Луцького району з 25.01.1993 року згідно указу керуючого Волинської єпархією від 25.01.1993 року №9.
Колективне сільськогосподарське підприємство «Шепель», будуючи будинки для спеціалістів господарства, у 1994 році розпочало будівництво житлового будинку в АДРЕСА_1 , яке закінчилося у 1995 році. Станом на 1995 рік будівельна організація, яка здійснювала будівництво будинку, звела лише «коробку» будинку. Оскільки в той момент у позивача було відсутнє житло, керівництво КСП «Шепель» запропонувало священику завершити будівництво будинку (накриття даху, облицювальні роботи, проведення світла, води) за власний кошт.
Оплату коштів за виконані роботи КСП «Шепель» по зведенню коробки по АДРЕСА_1 проведено позивачем весною 1996 в грошовій одиниці – купони. Вартість виконаних робіт становила 10 000 тисяч купонів, які він особисто вніс в касу колективного господарства. Завершивши будівельні роботи, 1997 священик із сім`єю оселився у даному будинку, де і проживають до нині.
Окрім того, у 1998 році ОСОБА_2 за сумісництвом був прийнятий у КСП «Шепель» начальником ПСО. Керівництво КСП «Шепель» запропонувало внести решту коштів витрачених на будівництво будинку частинами, проводячи відрахування із заробітної плати позивача, яку він отримував працюючи у КСП «Шепель».
Під час газифікації села Шепель, позивач вказує, що замовив робочий проект вказаного житлового будинку та в подальшому підключив будинок до газопостачання та уклав договір на користування електричною енергією для побутових потреб.
Також пояснив, що 19.02.2019 році йому стало відомо про те, що рішенням Шепельської сільської ради Волинської ради №19/5 від 14.01.2020 року за заявою парафіян Шепельської УПЦ вирішено будинок, в якому проживає він та його сім`я, передати з балансу сільської ради на баланс церковної общини.
Натомість вказує, що при перевірці архівних протоколів сесій за 1996-2000 роки, 2002 рік та засідань виконавчого комітету Шепельської сільської ради за 1996-2002 роки відомостей про взяття на баланс Шепельської сільської ради будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 , не виявлено.
В той же час, позивачу відомо, що на основі КСП «Шепель» створено СГВК «Шепель», який є його повним правонаступником. В архівних протоколах за 2000-2002 роки рішень про передачу спірного будинку на баланс Шепельської сільської ради немає.
Наголосив на тому, що доказів, які б засвідчували добровільну згоду правонаступника КСП «Шепель» - СГВК «Шепель» на передачу спірного об`єкту до комунальної власності територіальної громади Шепельської сільської ради або доказів наявності правових підстав для набуття Шепельською сільською радою права власності не існує.
Просить визнати незаконним та скасувати рішення Шепельської сільської ради Луцького району Волинської області від 14.01.2002 року в частині передачі будинку АДРЕСА_1 , в якому проживає священик ОСОБА_2 , з балансу сільської ради на баланс церковної общини, а також визнати за ОСОБА_2 право власності за набувальною давністю на вищевказаний житловий будинок. Просив також вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
05.05.2021 до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено Релігійну організацію «Релігійна громада Успіння Пресвятої Богородиці Православної церкви України села Шепель Луцького району Волинської області».
Рішенням Луцького міськрайонного судуВолинської області від 22 липня 2021 року позов задоволено.
Визнано незаконним та скасовано рішення Шепельської сільської ради Луцького району Волинської області №19/5 від 14 січня 2002 року в частині передачі будинку АДРЕСА_1 , в якому проживає священик ОСОБА_2 , з балансу сільської ради на баланс церковної общини.
Визнано право власності ОСОБА_2 на нерухоме майно, а саме: будинок АДРЕСА_1 за набувальною давністю.
Стягнуто з Луцької міської ради (код ЄДРПОУ 04051327, адреса: 43025, м. Луцьк, вул. Б. Хмельницького, 19) на користь позивача ОСОБА_2 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) гривень судового збору.
Заперечуючи позовні вимоги, представник відповідача Луцької міської ради зазначав, що до позовної вимоги щодо скасування рішення Шепельської сільської ради №19/5 від 14.01.2002 слід застосувати строки позовної давності, оскільки той факт, що ОСОБА_2 , який був керівником релігійної громади з 1993 по 2019 роки, дізнався про передачу житлового будинку з балансу сільської ради на баланс церковної общини 19.02.2019, викликає сумнів, так як в силу своїх зобов`язань відповідно до статуту громади, останньому повинен був бути відомий факт прийняття такого рішення. Про те, що позивачу було відомо про зазначене рішення, свідчить той факт, що ОСОБА_2 подавав заяву щодо відведення земельної ділянки для обслуговування будинку по АДРЕСА_1 , який було передано на баланс «Релігійної громади Успіння Пресвятої Богородиці Православної Церкви України», і це питання розглядалося на сесії сільської ради в присутності позивача, який на той час був депутатом. 
Крім того, відповідач вважає, що відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на будинок за набувальною давністю, оскільки йому було відомо про те, що він володіє чужим майном, що суперечить принципу добросовісності володіння майном, яке є обов`язковою ознакою набувальної давності.
Таким чином, відповідач позовні вимоги не визнавав, проте апеляційну скаргу на рішення суду не подавав.
Не погоджуючись з рішенням суду, третя особа Релігійна організація «Релігійна громада Успіння Пресвятої Богородиці Православної церкви України села Шепель Луцького району Волинської області» подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що 20 липня 2021 року Верховним Судом України відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Релігійна організація «Релігійна громада Успіння Пресвятої Богородиці Православної церкви України села Шепель Луцького району Волинської області» в частині оскарження ухвали Волинського апеляційного суду від 1 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Луцької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Релігійна організація «Релігійна громада Успіння Пресвятої Богородиці Православної церкви України села Шепель Луцького району Волинської області» про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, просять рішення скасувати, а позов залишити без розгляду. Вважає, що оскільки в провадженні суду перебуває справа із спору між тими ж сторонами , про той самий предмет і з тих самих підстав, то даний позов слід залишити без розгляду, скасувавши рішення суду.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Заслухавши пояснення представника позивача, представників третьої особи дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги частково та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення, виходячи з наступного.
Відповідно до частини 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи, що під час розгляду справи апеляційним судом встановлено грубі порушення матеріального права, допущені судом першої інстанції, невідповідність висновків суду обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі апеляційної скарги та постановити рішення про відмову в задоволенні позову на підставі встановлених обставин справи та норм матеріального права, які регулюють дані правовідносини.
Так, відповідно до ст.ст. 256. 257 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
З матеріалів справи судом першої інстанції було встановлено, що позивач ОСОБА_2 25 січня 1993 року призначений настоятелем Церкви Успіння Божої Матері с. Шепель Луцького району, а в 1996 році з дозволу керівництва КСП «Шепель» та рішенням загальних парафіяльних зборів Релігійної громади його було поселено для проживання в даний будинок.
Згідно з витягом з погосподарської книги №2 за 1998 Заборольської (правонаступник – Шепельської) сільської ради Луцького району по особовому рахунку № НОМЕР_1 будинок з надвірними будівлями і спорудами (по АДРЕСА_2 ) належить колективному господарству і знаходиться в с. Шепель Луцького району (Т.І а.с.22).
Відповідно до копії Акту приймання-передачі житлового фонду у комунальну власність 01.10.2000 здійснено обстеження будинку в с. Шепель, в якому проживає ОСОБА_2 площею 120 кв.м., такий будинок належав СГВК «Шепель», оціночна вартість будинку – 51357,91 грн., рік введення в експлуатацію будинку – 1996 рік (Т.І а.с.24).
Як вбачається з копії рішення Шепельської сільської ради Луцького району Волинської області №19/5 від 14.01.2002 житловий будинок, в якому проживає священик, передано з балансу Шепельської сільської ради на баланс церковної общини (Т.І а.с.34).
З копії погосподарської книги №2 Шепельської сільської ради с. Шепель на 2001-2005 роки, спірний житловий будинок належить сільській раді (Т.ІІ а.с.231-235).
З копії витягу з погосподарської книги №1 за 2007 рік Заборольської (Шепельської) сільської ради Луцького району по особовому рахунку № НОМЕР_2 будинок з надвірними будівлями і спорудами належить церковній общині і знаходиться в АДРЕСА_1 (Т.І а.с.23).
З копії витягу з погосподарської книги №1 за 2019 Заборольської (правонаступник Шепельської) сільської ради Луцького району по особовому рахунку № НОМЕР_3 будинок з надвірними будівлями і спорудами належить до комунальної власності Заборольської (правонаступник – Шепельської) сільської ради Луцького району у знаходиться в АДРЕСА_2 , рік побудови – 1995 (Т.І а.с.44).
Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що рішення СГВК «Шепель» про передачу на баланс сільської ради майна, яке було на його балансі, зокрема, будинку по АДРЕСА_2 , відсутнє, тому судом не встановлено правових підстав для взяття на баланс Шепельської сільської ради у комунальну власність вищевказаного будинку. Акт приймання-передачі житлового фонду у комунальну власність від 01.10.2000 (Т.І а.с.24) не є належним підтвердженням факту переходу будинку по АДРЕСА_2 у комунальну власність, оскільки за своїм змістом такий акт носить інформацію щодо обстеження будинку та оціночної вартості такого майна.
При цьому покликався на ту обставину, що в протоколах загальних зборів СГВК «Шепель» за 2000-2002 року рішення про передачу будинку в селі Шепель Луцького району, в якому проживає священик з балансу СГВК «Шепель» на баланс Шепельської сільської ради немає (Т.І а.с.27).
Окрім того, згідно копії довідки Державного архіву Волинської області від 19.02.2019, в перевірених протоколах сесії Шепельської сільської ради Луцького району за 1996-2000, 2002 роки та засідань виконавчого комітету Шепельської сільської ради за 1996-2000, 2002 роки відомостей про взяття на баланс Шепельської сільської ради будинку, в якому проживає священик, не виявлено (Т.І а.с.33).
Також, згідно копії довідки Державного архіву Волинської області від 27.02.2019, в перевірених протоколах засідань правління та загальних зборів уповноважених членів КСП «Шепель» с.Шепель Луцького району за 1995- березень 2000 року інших відомостей щодо створення комісії по реформуванню, рішення комісії по реформуванню, про створення комісії по передачі майна основних засобів, акту прийому-передачі майна основних засобів, акту прийому-передачі майна основних засобів не виявлено (Т.І а.с.36).
Відповідно до пдп.2 ст.2 Указу Президента України №62 від 29.01.2001 «Про заходи забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору економіки», для вирішення майнових питань, що виникають у процесі реформування аграрного сектора економіки створювались комісії із залученням до їх складу колишніх членів КСП, працівників органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування та працівників суб`єктів господарювання, які було створено внаслідок реорганізації чи на основі майна, що належало ліквідованим КСП.
Указом Президента України «Про деякі заходи щодо поліпшення умов господарювання недержавних сільськогосподарських підприємств» встановлено, що заходи щодо безоплатної передачі в комунальну власність житлового фонду та інших об`єктів соціальної інфраструктури, включаючи об`єкти незавершеного будівництва, які належать сільськогосподарським кооперативам, приватним (приватно-орендним) сільськогосподарським підприємствам, селянським (фермерським) господарствам, господарським товариствам, а також іншим сільськогосподарським підприємствам, які засновано на приватній власності, із збереженням мережі та функціонального призначення об`єктів соціальної інфраструктури належить здійснювати за згодою недержавних сільськогосподарських підприємств
Відповідно до ст.4 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», в редакції, яка діяла на момент прийняття оскаржуваного акту, пропозиції щодо передачі об`єктів соціальної інфраструктури, які належать підприємствам, погоджуються з цими підприємствами, а щодо передачі об`єктів житлового фонду (грім гуртожитків) та інших об`єктів соціальної інфраструктури, споруджених за рахунок коштів підприємств – також з трудовими колективами цих підприємств. Пропозиція вважається погодженою з трудовим колективом підприємства за наявності рішення загальних зборів трудового колективу, прийнятого більшістю голосів від загальної кількості працівників підприємства.
На підставі встановлених обставин та зазначених норм права суд дійшов висновку про те, що у зв`язку із тим, що передача будинку з балансу СГВП «Шепель» на баланс Шепельської сільської ради відбулась з порушеннями чинного станом на день його передачі законодавства, подальша передача сільською радою 14.01.2002 будинку, що за адресою: АДРЕСА_2 , на баланс церковної общини не має достатніх правових підстав.
Окрім того, судом встановлено, що будинок АДРЕСА_2 і АДРЕСА_2 є одним і тим же самим будинком. Крім того, суд покликався на те, що ОСОБА_2 проживає у спірному будинку від дня його побудови, є його фактичним володільцем, зареєстрований у такому житлі разом зі своєю сім`єю, тому скасування рішення Шепельської сільської ради №19/5 від 14.01.2002 в частині передачі будинку, що за адресою: АДРЕСА_2 , на баланс церкви є належним способом захисту порушеного права та інтересу позивача.
Такі висновки суду зроблено з порушенням норм матеріального права, зважаючи на наступне.
Так, суд вважав, що позивач не пропустив строк позовної давності, про застосування якого було подано заяву відповідачем Луцькою міською радою.
При цьому покликався на те, що представник позивача ОСОБА_1 отримала копію оскаржуваного рішення 19.02.2019 року, а тому початок строку позовної давності слід рахувати з цієї дати. 
Разом з тим з матеріалів справи убачається, що в період з 03.11.2010 року по 10.11.2020 року ОСОБА_2 був депутатом Шепельської сільської ради, 03.02.2015 року священник ОСОБА_2 подав заяву про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_2 (а.с. 112 т.1). З протоколу П`ятої чергової сесії Шепельської сільської ради від 8 квітня 2016 року убачається, що дане питання вирішувалося на сесії сільської ради, при вирішенні питання був присутній ОСОБА_2 , і дане питання стосувалося земельної ділянки, на якій знаходиться спірний будинок, який переданий на громаду. Отже, позивачу було відомо або принаймні повинно було бути відомо про існування рішення про передачу будинку релігійній громаді.
Дані обставини також підтвердили свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які, зокрема, пояснили, що ОСОБА_2 був керівником громади, яка передавала йому в користування житловий будинок, просив передати йому земельну ділянку під будівництво та обслуговування житлового будинку, на якій уже знаходився житловий будинок, а тому повинен був знати про рішення щодо передачі будинку. Окрім того, позивач з 1998 року займав одну із керівних посад КСП «Шепель» - начальника ПСО, а тому був, в силу наданих йому повноважень, обізнаний про долю майна господарства, зокрема будівлі та споруди, їхній технічний стан та про прийняття керівництвом рішень про їхнє відчуження. Окрім того, позивач в період з 03.11.2010 по 10.11.2020 був депутатом Шепельської сільської ради, тому міг довідатись про передачу спірного майна на баланс церковної общини. 
Відповідно до ч. 4 ст.267 ЦПК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною, є підставою для відмови в позові. 
Суд першої інстанції в порушення вимог ст.ст. 261, 267 ЦПК України не застосував строк позовної давності, зробивши хибний висновок про те, що строк не пропущено.
Щодо визнання права власності позивача на спірне майно за набувальною давністю, то, задовольняючи позов у цій частині, суд першої інстанції зазначив,що з 16.07.1998 і по теперішній час позивач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що стверджується копією довідки про реєстрацію місця проживання №237 від 05.02.2019, відміткою у паспорті громадянина України та будинковій книзі (Т.І а.с.25, 45-46, Т.ІІ а.с.71).Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_2 правомірно прийняв та користується майном, право власності на яке не зареєстроване за жодною з осіб, протягом тривалого строку (більше 10 років) та відкрито, останній є добросовісним набувачем такого майна. Іншого житла позивач не має, проживає у будинку по АДРЕСА_2 з 1998 року і по теперішній час. З таким висновком колегія суддів не може погодитися, оскільки він суперечить вимогам цивільного законодавства.
Згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 зроблено наступний правовий висновок.
Умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 Цивільного кодексу України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.
За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.
Таким чином, враховуючи, що позивач тимчасово, будучи священником, користувався житловим будинком по АДРЕСА_2 , знаючи, що даний будинок належить Релігійній громаді, даний факт суперечить принципу добросовісності володіння цим майном, оскільки добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. А тому висновок суду про наявність підстав для визнання за ним права власності на житловий будинок за набувальною давністю суперечить вимогам чинного законодавства.
Покликання в рішенні суду на те, що позивачем здійснювалось істотне покращення майна протягом усього періоду проживання в такому житлі, а також те, що ним періодично виплачувалися грошові кошти за будинок на користь СГВК «Шепель» є безпідставними, оскільки дані обставини не впливають на підстави і предмет позову.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не можна вважати законним та обґрунтованим через порушення норм матеріального та процесуального права.
Разом з тим, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що суперечать вимогам цивільно-процесуального законодавства, доводи апеляційної скарги про скасування рішення суду і залишення позову без розгляду на підставі ст.257 ЦПК України, оскільки як убачається з копії ухвали Верховного Суду від 20 липня 2021 року, касаційне провадження відкрито у справі №/12929/19 за позовом ОСОБА_2 до Заборольської сільської ради Луцького району Волинської області, третя особа – Релігійна організація «Релігійна громада Успіння Пресвятої Богородиці Православної Церкви України села Шепель Луцького району Волинської області про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради та визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, у якій набрала законної сили ухвала про залишення позову без розгляду, і в даному випадку оскаржується ухвала Волинського апеляційного суду від1 квітня 2021 року про закриття апеляційного провадження у цій справі.
Однак, враховуючи наведені вище порушення норм матеріального права, які були допущені судом під час ухвалення рішення, колегія суддів виходить за межі доводів та вимог апеляційної скарги і приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.
Керуючись ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу третьої особи Релігійної організації «Релігійна громада Успіння Пресвятої Богородиці Православної церкви України села Шепель Луцького району Волинської області» задовольнити частково.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 липня 2021 року в даній справі скасувати.
В задоволенні позову ОСОБА_2 до Луцької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Релігійна організація «Релігійна громада Успіння Пресвятої Богородиці Православної церкви України села Шепель Луцького району Волинської області» про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 листопада 2021 року.

Головуючий 

Судді :