справа № 756/14400/20                                                   головуючий у суді І інстанції Диба О.В.
провадження № 22-ц/824/11737/2021        суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

 
        ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

  04 листопада 2021 року                                                                                           м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Нежури В.А., 	
 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - ОСОБА_2 , на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 29 березня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про відшкодування шкоди в порядку регресу, -
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2020 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в порядку регрессу. Позовні  вимоги обґрунтовані тим, що 14.06.2020 в м. Києві по вул. Набережно-Рибальській сталася ДТП за участю автомобіля «Ніссан», державний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , та автомобіля «ДАФ», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_4 , працівника ФОП ОСОБА_3 при виконанні своїх трудових обов`язків. Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 20.07.2020 винним у вчиненні вказаної ДТП визнано ОСОБА_4 .  Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «ДАФ», державний номер НОМЕР_2 , була застрахована у ПрАТ «СТ «Гарантія» згідно полісу АО №4413801, з франшизою у розмірі 2000 грн. Для визначення матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Ніссан», державний номер НОМЕР_1 , складено звіт про оцінку автотоварознавчого дослідження, згідно якого вартість відновлювального ремонту вказаного транспортного засобу становить 129 247,10 грн., а вартість матеріального збитку складає 70 709,96 грн. ПрАТ «СТ «Гарантія» перерахувало позивачу страхове відшкодування в розмірі 66 758,56 грн. Позивач зазначає, що додатково ним понесені витрати на евакуацію пошкодженого транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до адреси його проживання в розмірі 1000 грн. 01.09.2020 відповідачу направлено досудову вимогу про відшкодування завданої шкоди, у відповідь на яку відповідачем перераховано позивачу 2000 грн. Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача суму невиплаченого страхового відшкодування в розмірі 61 488,54 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн. та судові витрати в розмірі 2102 грн..
Рішенням  Оболонського районного суду міста Києва від 29 березня 2021 року у задоволені позовних вимог   ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про відшкодування шкоди в порядку регресу відмовлено.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач, ОСОБА_1 , через представника -    ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуально права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю. 
 
При цьому, посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві,вказує, що відповідачем має бути  компенсовано  різницю в розмірі 61 488,54 грн.. Вважає, що судом  не враховано практику Верховного Суду, який дійшов висновку, що правильним є  стягнення з винного водія  різниці  між фактичною вартістю ремонту з урахуванням зміни зношених деталей на нові та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі  вартості відновлювального ремонту  пошкодженого автомобіля  з урахуванням  зносу  деталей, оскільки  в цьому  випадку   у страховика   не виник  обов`язок  з відшкодування такої різниці  незважаючи на те, що  вказані збитки  є меншими  від страхового  відшкодування.  
 
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
 
15 вересня 2021 року до суду надійшов  відзив відповідача, поданий  представником, адвокатом - Кічею Владиславом Валерійовичем, згідно якого просив  апеляційну  скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. При цьому  зазначає, що позивач не надав  до суду  належних доказів про понесені  фактичні  витрати  по відновленню автомобіля. Розмір  ліміту страхового відшкодування  повністю  покривав вартість  відновлювального ремонту в цілому, отже рішення суду є законним та обґрунтованим. 
 
22 вересня 2021 року  на електронну адресу суду та  23 вересня 2021 року  засобами поштового зв`язку до суду надійшла  відповідь  позивача  на  відзив відповідача, згідно якої  позивач просив задовольнити апеляційну скаргу. Вказує, що долучений звіт про  оцінку  є належним  доказом   фактичної вартості  ремонту. Статтею 29 Закону №1961-IVпередбачено  виключення, які не  покриваються  при здійсненні  страхового відшкодування. 
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
 
Відповідно до  ч. 1  ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Враховуючи викладене, зважаючи на  ціну позову та обставини справи, дана категорія справ не підпадає під процесуальну заборону  передбачену  ч.4 ст. 274 ЦПК України, тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи. 
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом першої інстанції встановлено, що14.06.2020року в м. Києві по вул. Набережно-Рибальській сталася ДТП за участю автомобіля «Ніссан», державний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , та автомобіля «ДАФ», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_4 , внаслідок чого було пошкоджено транспорті засоби.
 
Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 20.07.2020 ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні вказаної ДТП, та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. (а.с.11).
 
Для визначення матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Ніссан», державний номер НОМЕР_1 , 16.07.2020 СПД ОСОБА_6 складено звіт №4234 автотоварознавчого дослідження, згідно якого вартість відновлювального ремонту вказаного транспортного засобу становить 129 247,10 грн., а вартість матеріального збитку складає 70 709,96 грн.
 
Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «ДАФ», державний номер НОМЕР_2 , була застрахована у ПрАТ «СТ «Гарантія» згідно полісу АО №4413801, з лімітом за шкоду майну в розмірі 130 000 грн. та франшизою у розмірі 2000 грн. (а.с.10).
 
ПрАТ «СТ «Гарантія» перерахувало позивачу страхове відшкодування в розмірі 66 758,56 грн. (а.с.19).
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що вобґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що ним понесені витрати на евакуацію його автомобіля з місця дорожньо-транспортної пригоди, а також на його відновлювальний ремонт, здійснення якого також підтвердив у судовому засіданні його представник. Проте будь-які докази, які б підтверджували понесення позивачем вказаних фактичних витрат, в матеріалах справи відсутні. Представник позивача вказував на те, що таких доказів немає, оскільки ремонт проводився власними силами. Будь - яких платіжних документів про придбання запасних частин для відновлення пошкодженого транспортного засобу, також не існує. Крім того зазначав, що не може повідомити конкретну вартість проведених відновлювальних робіт. При цьому, суд першої інстанції взяв до уваги, що страховою компанією в межах ліміту передбаченого договором страхування було відшкодовано позивачу завдану дорожньо-транспортною пригодою шкоду, а відповідачем добровільно компенсовано позивачу суму франшизи.
 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
 
Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
 
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
 
Згідно із п.12.1 ст.12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.
 
Відповідно до ст. 36.6 вказаного вище Закону, страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.
 
Судом встановлено, що ОСОБА_4 під час скоєння ДТП виконував свої трудові обов`язки як водій ФОП ОСОБА_3 , що визнавалося відповідачем в судовому засіданні.
 
ПрАТ «СТ «Гарантія» перерахувало позивачу страхове відшкодування в розмірі 66 758,56 грн. (а.с.19).
 
Відповідачем сплачено позивачу 2000 грн. франшизи, передбаченої договором страхування (а.с.22, 23).
 
Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.
 
Згідно із частинами 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
 
Частиною 1 ст. 1188 ЦК України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої, відшкодовується винною особою.
 
У відповідності до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
 
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК) .
 
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
 
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
 
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
 
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
 
Відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог, не є підставою для звільнення від доказування у відповідності до вимог  ст. 82 ЦПК України саме позивача.
 
За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
 
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Так, апеляційним судом встановлено, що  в обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що ним понесені витрати на евакуацію його автомобіля з місця дорожньо-транспортної пригоди, а також на його відновлювальний ремонт. Проте будь-які належні та допустимі докази, які б підтверджували понесення вказаних витрат, позивачем не надано. 
 
Посилання апелянта на Звіт про оцінку №4234 автотоварознавчого  дослідження  від 16.07.2020 року, як а доказ розміру понесених фактичних витрат колегією суддів оцінюється  критично, оскільки щодо підтвердження цих обставин висновок  експерта не є належним та допустимим доказом в розумінні вимог ст.ст. 77,78 ЦПК України, так як останній не свідчить про факт реального понесення позивачем таких витрати.
 
Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до п.22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоду майну третьої особи.
 
Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можлива лише за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
 
Покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.
 
Вказаний висновок щодо правильного застосування норм права при стягненні матеріальної шкоди з особи, яка застрахувала свою відповідальність, було викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц.
 
Тому, колегія суддів, вважає,  що покладення на відповідачаобов`язку з відшкодування фактично завданих збитків у даній справі в межах ліміту страхового відшкодування, який становить 130 000 грн., суперечитьнормам діючого законодавства.
 
Враховуючи викладене, оскільки страховою компанією в межах ліміту передбаченого договором страхування було відшкодовано позивачу завдану дорожньо-транспортною пригодою шкоду, з розміром якої позивач погодився, а відповідачем добровільно  компенсовано суму франшизи, апеляційний суд вважає висновки суду першої інстанції щодо недоведеності та необґрунтованості позовних  вимог цілком законним. 
 
При цьому, колегія суддів вважає посилання позивача на правовий висновок ВСУ від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 та висновки ВС від 19 липня 2019 року у справі  № 199/2531/16ц та від 11 грудня 2019 року у справі №522/15636/16ц недоречними у даній справі, оскільки жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував понесення позивачем фактичних витрат на придбання нових запчастин та на ремонт автомобіля матеріали справи не містять, а отже, зазначені висновки були висловлені Верховним Судом за інших відмінних обставин встановлених у інших справах, і тому не можуть бути застосовані у даній справі за встановлених у ній обставин.
 
Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
 
  Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».
Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.  
 
Доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.
 
Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому, судове рішення відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,- 
П О С Т А Н О В И В:
                                                   
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , поданою представником - ОСОБА_2   залишити без задоволення.
 
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 29 березня 2021 року - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий:                                                                                                Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                            О.Ф. Лапчевська

                                                                                                                               В.А. Нежура