Ухвала
іменем України
 
9 грудня 2021 року
м. Київ
справа № 532/2160/17
провадження № 51-5681ск21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 липня 2018 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 4 жовтня 2021 року.
Встановлені обставини
За вироком Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області
від 17 липня 2018 року ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено до покарання у виді позбавлення волі за ч. 3 ст. 153 КК – на строк 11 років, за ч. 2 ст. 309 цього Кодексу – на строк 3 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно визначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років 6 місяців.
Крім того, відповідно до ст. 71 КК до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного за вироком Кобеляцького районного суду від 7 червня 2017 року, та за сукупністю вироків призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.
Полтавський апеляційний суд ухвалою від 4 жовтня 2021 року залишив без задоволення апеляційну скаргу обвинуваченого та частково задовольнив апеляційну скаргу прокурора.
Змінив вирок Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області
від 17 липня 2018 року у частині кваліфікації дій ОСОБА_4 
Перекваліфікував дії ОСОБА_4 стосовно малолітньої ОСОБА_5 з ч. 3
ст. 153 КК (в редакції Закону № 2295-VI від 1 червня 2010 року) на ч. 4 ст. 152 КК (в редакції Закону № 2227-VIII від 6 грудня 2017 року).
Виключив із вироку кваліфікуючу ознаку ч. 2 ст.309 КК – вчинення злочину повторно та кваліфікував дії ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 309 КК (в редакції Закону № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року) як протягом року після засудження за ст. 309 КК, незаконне придбання, виготовлення та зберігання наркотичних засобів, без мети збуту.
Постановив вважати ОСОБА_4 засудженим до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 4 ст. 152 КК (в редакції Закону № 2227-VIII від 6грудня 2017 року) – на строк 11 років; за ч. 2 ст. 309 КК (в редакції Закону № 2617-VIII від 22 листопада
2018 року) – на строк 3 роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК шляхом часткового складання покарань, призначив ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років 6 місяців.
Згідно зі ст. 71 КК до призначеного покарання частково приєднав невідбуту частину покарання, призначеного за вироком Кобеляцького районного суду від 7 червня
2017 року, та призначив остаточне покарання ОСОБА_4 за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк 12 років.
Крім того, постановив включити інформацію про обвинуваченого ОСОБА_4 
до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи.
В іншій частині вирок районного суду залишено без змін.
Суть питання
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на неповноту досудового розслідування і судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати вирок Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 липня 2018 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 4 жовтня 2021 року і призначити новий розгляд
в суді першої інстанції.
Мотиви Верховного Суду
Положеннями ст. 427 КПК встановлено вимоги до касаційної скарги.
Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК касаційна скарга має містити обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень.
Частиною 1 ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК), неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК) чи невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК).
Посилаючись у касаційній скарзі на незаконність судового рішення, особа, котра подає касаційну скаргу, має вказати на конкретні порушення закону, що є підставами для скасування судового рішення, які, на її думку, були допущені судами при винесенні судових рішень, навести конкретні аргументи на обґрунтування кожної позиції.
Водночас слід ураховувати, що відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм матеріального та процесуального права,
а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено
в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того
чи іншого доказу.
Однак, усупереч наведеним положенням закону, засуджений у касаційній скарзі
не навів обґрунтування незаконності вироку районного суду та ухвали апеляційного суду, як він мав зробити відповідно до ст. 412 КПК, не зазначив, які конкретно положення КПК порушено місцевим і апеляційним судами, у чому конкретно полягають ці порушення, як вони вплинули чи могли вплинути на законність, обґрунтованість та справедливість рішень цих судів і чому такі порушення слід відносити до підстав для скасування касаційним судом оскаржуваних рішень місцевого й апеляційного судів з огляду на положення статей 284, 370, 404 і 419 КПК
у їх взаємозв`язку.
Засудженийне зазначив, чи заявляла сторона захисту в суді апеляційної інстанції клопотання, яких усупереч вимогам ч. 3 ст. 404 КПК апеляційний суд безпідставно
не задовольнив та у дослідженні яких обставин, установлених під час кримінального провадження і досліджених судом першої інстанції не повністю або з порушеннями (у чому полягає неповнота і порушення) відмовив. Також засуджений не вказав, яких конкретно доводів, наведених в апеляційній скарзі, усупереч ст. 419 цього Кодексу апеляційний суд узагалі не дослідив, не перевірив та не оцінив, унаслідок чого визнав їх необґрунтованими.
У касаційній скарзі відсутні конкретні доводи щодо незаконності усіх висновків суду апеляційної інстанції, наведених в ухвалі цього суду на спростування доводів, викладених в апеляційній скарзі, з посиланням на конкретні положення процесуального та матеріального права.
Натомість засуджений наголошує на однобічності і неповноті досудового розслідування і судового розгляду та на невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, що відповідно до статей 433, 438 КПК не є предметом перегляду касаційним судом.
Крім того, як було зазначено вище, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Виходячи із наведеного, клопотання у касаційній скарзі засудженого про допит експерта, призначення судової експертизи та перевірку достовірності показань учасників кримінального провадження не ґрунтуються на положеннях ст. 433 КПК, оскільки виходять за межі повноважень суду касаційної інстанції.
Також у порушення ч. 5 ст. 427 КПК засуджений не долучив до касаційної скарги копій судових рішень, які оскаржує а також не зазначив, чи бажає брати участь
у касаційному розгляді кримінального провадження, як це передбачено ч. 3
ст. 427 цього Кодексу.
Суд касаційної інстанції є судом права, який відповідно до положень ст. 433 КПК переглядає судові рішення у межах касаційної скарги, тому відсутність у ній згаданого обґрунтування і недотримання вимог ст. 427 цього Кодексу перешкоджають вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.
З огляду на викладене, оскільки касаційна скарга не відповідає вимогам, передбаченим ст. 427 КПК, Верховний Суд вважає за необхідне на підставі ч. 1
ст. 429 КПК залишити касаційну скаргу без руху та встановити строк для усунення допущених недоліків.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Залишити без руху касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 липня
2018 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 4 жовтня 2021 року
і встановити строк для усунення недоліків — п`ятнадцять днів із дня отримання копії ухвали.
У разі невиконання ухвали касаційну скаргу буде повернуто скаржникові.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                                 ОСОБА_3