Постанова
Іменем України
 
01 грудня 2021 року
м. Київ
 
справа № 344/5539/17
провадження № 61-12286св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 лютого 2020 року у складі судді Шамотайла О. В. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 15 липня 2020 року у складі колегії суддів: Бойчука І. В., Фединяка В. Д., Девляшевського В. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, набутого за час шлюбу, та вселення у квартиру.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що з 18 липня 2007 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , який рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 травня 2015 року було розірвано.
Під час перебування сторін у шлюбі у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Також під час перебування сторін у шлюбі вони придбали квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки «Renault Kango», 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_2 чинить йому перешкоди в користуванні спірною квартирою, чим самовільно позбавляє його права на спільне майно подружжя.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив:
 - визнати спільною сумісною власністю подружжя однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки «Renault Kango», 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ;
 - визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки цієї квартири та право власності на 1/2 частку автомобіля в порядку поділу майна подружжя; - вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 .
 
У червні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
 
Зустрічну позовну заяву мотивовано тим, що оскільки ОСОБА_1 тривалий час не проживає у спільній однокімнатній квартирі АДРЕСА_1 , та користується автомобілем марки «Renault Kango», 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , для пасажирських перевезень, є доцільним залишити ОСОБА_2 на праві власності спірну квартиру, а ОСОБА_1 автомобіль.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_2 просила:
 - визнати за нею право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , припинивши право власності ОСОБА_1 на частку у праві спільної сумісної власності на цю квартиру;
 - визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль «Renault Kango», 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , припинивши за ОСОБА_2 право власності на цей автомобіль;
 - виплатити ОСОБА_1 117 659,34 грн вартості його частки у праві спільної сумісної власності подружжя, що внесені нею на депозитний рахунок суду.
 
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 червня 2017 року зустрічний позов ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 та об`єднано в одне провадження.
 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
 
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 15 липня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки «Renault Kango», 1999 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку автомобіля марки «Renault Kango», 1999 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
У іншій частині позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та припинено право власності ОСОБА_1 на 1/3 частку у праві спільної сумісної власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 виплативши ОСОБА_1 117 659,34 грн як вартість його частки, внесені ОСОБА_2 на депозитний рахунок суду.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 11 983,52 грн, що становить різницю між визначеною судом сумою та внесеною на депозит сумою в розмірі 117 659,34 грн.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки «Renault Kango», 1999 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , припинивши за ОСОБА_2 право власності на цей автомобіль.
У іншій частині позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Суди виходили з того, що з ОСОБА_2 проживає разом із спільним з  ОСОБА_1 сином ОСОБА_3 , 2013 року народження, що підтверджується рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 травня 2015 року у справі № 344/6161/15-ц, також у відповідача наявна заборгованість зі сплати аліментів. За таких обставин, відповідно до вимог частини другої статті 70 Сімейного кодексу України (далі - СК України) за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, зокрема якщо один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї.
Відповідно до вимог статті 365 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) співвласнику ОСОБА_1 припиненням його права власності на 1/3 частку у спірній квартирі не буде завдано істотної шкоди, оскільки йому належить на праві власності частка в іншій квартирі. При цьому ОСОБА_2 внесено на депозитний рахунок суду 117 659, 34 грн, і припинити право власності відповідача за зустрічним позовом на частку у спірному майні слід після сплати повної вартості такої частки у розмірі різниці, що складає 11 983, 52 грн. (129 642, 86 - 117 659, 34 = 11 983, 52 грн.).
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 лютого 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 15 липня 2020 року в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/3 частку спірної квартири; часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 ; визнання за ОСОБА_2 права власності на однокімнатну квартиру та припинення права власності ОСОБА_1 на 1/3 частку у праві спільної сумісної власності на цю квартиру з виплатою йому 117 659,34 грн як вартість його частки; стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 11 983,52 грн; визнання за ОСОБА_1 права власності на автомобіль марки «Renault Kango», 1999 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та припинення за ОСОБА_2 право власності на цей автомобіль; стягнення судових витрат і ухвалити в цій частині нове рішення.
 
Підставою касаційного оскарження рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 лютого 2020 року та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 15 липня 2020 року заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16 та постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі             № 343/2271/16-ц (провадження № 61-32св19), від 18 липня 2019 року у справі № 210/2236/15-ц (провадження № 61-33924св18), від 27 грудня 2019 року у справі № 297/2837/17 (провадження № 61-7846цс19).
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували вимоги статей 70, 71 СК України та статті 365 ЦК України до спірних правовідносин, оскільки у судів не було правових підстав для відступлення від рівності часток при поділі майна подружжя, у зв`язку з тим, що на час розгляду справи судом апеляційної інстанції була відсутня заборгованість зі сплати ОСОБА_1 аліментів. Також ОСОБА_1 не надавав своєї згоди на отримання грошової компенсації за свою частку в спільному майні подружжя.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 зазначила, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій дослідили всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надали їм належну оцінку, правильно визначили характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин.
 
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 лютого 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 15 липня 2020 року залишено без руху для усунення недоліків.
 
У вересні 2020 року заявником у встановлений судом строк недоліки касаційної скарги усунуто.
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 лютого 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 15 липня 2020 року і витребувано із Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу № 344/5539/17.
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
2.     Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга  ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
 
Фактичні обставини справи
 
З 18 липня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 травня 2015 року було розірвано.
 
Під час перебування сторін у шлюбі у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції.
 
Відповідно до судового наказу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 липня 2017 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Згідно з розрахунком зі сплати аліментів на підставі судового наказу від 26 липня 2017 року № 344/8772/17, виданого Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області, про стягнення на користь ОСОБА_2 аліментів у твердій грошовій сумі по 713,00 грн щомісячно, виданим головним державним виконавцем Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Івано-Франківської області Раковецьким М. С., сума коштів, сплачених боржником/стягнутих виконавцем станом на 01 вересня 2019 року становить 5 304,00 грн, сума заборгованості зі сплати аліментів станом на 01 вересня 2019 року становить 13 234,00 грн.
 
Відповідно до розрахунку із сплати аліментів на підставі судового наказу від 26 липня 2017 року № 344/8772/17, виданого Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області, про стягнення на користь ОСОБА_2 аліментів у твердій грошовій сумі по 780,00 грн щомісячно, виданим старшим державним виконавцем Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Матієшин Н. Д., сума коштів, сплачених боржником/стягуваних виконавцем станом на 01 січня 2020 року становить 400,00 грн, сума заборгованості із сплати аліментів станом на 01 січня 2020 року становить 12 623,00 грн. 
 
Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 13 жовтня 2010 року квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_2 .
 
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 автомобіль марки «Renault Kango», 1999 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований за ОСОБА_1 .
 
Згідно зі звітом Обласного комунального підприємства «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» про оцінку вартості однокімнатної квартири АДРЕСА_1 ринкова вартість квартири станом на 23 березня 2017 року становить 500 227,00 грн без податку на додану вартість.
 
Відповідно до звіту суб`єкта оціночної діяльності підприємця ОСОБА_4 про оцінку майна № 5ВF/23/03/17 ринкова вартість автомобіля марки «Renault Kango», 1999 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на 23 березня 2017 року становить 74 198,94 грн.
 
Згідно з довідкою Крихівецької сільської ради Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області від 29 травня 2017 року № 1006 до складу сім`ї зареєстрованих та проживаючих в квартирі АДРЕСА_1 входять: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
 
З інформації, наданої Обласним комунальним підприємством «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації», від 14 листопада 2019 року, вбачається, що станом на 31 грудня 2012 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24 вересня 2001 року.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права 
 
Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції у частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку автомобіля та вселення не оскаржуються, тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України не переглядаються в касаційному порядку.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, і доводів касаційної скарги колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.
 
Щодо висновків судів першої та апеляційної інстанцій про відступ від засад рівності часток у майні подружжя
 
Суд першої інстанції, відступаючи від засади рівності часток у майні подружжя, виходив із того, що матеріали справи містять докази невиконання ОСОБА_1 наказу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 липня 2017 року № 344/8772/17 про стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітнього ОСОБА_3 , що призвело до утворення заборгованості, яка станом на 01 січня 2020 року становить 12 623,00 грн. 
 
Апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відступу від рівності часток у майні подружжя і вказав, що такий висновок узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 456/828/17 (провадження № 61-252св17).
 
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
 
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
 
Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
 
Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
Статтею 70 СК України передбачено два випадки, коли суд має право відступити від принципу рівності часток подружжя у праві спільної власності.
По-перше, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя у спільній сумісній власності подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. По-друге, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
 
Крім цього, згідно із Законом України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII, частину другу статті 70 СК України викладено із такими доповненнями: «при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.»
 
Відповідно до роз`яснень, що містяться в абзаці третьому пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).
 
Аналізуючи наведені норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках.
 
Водночас за наявності обставин, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, які стосуються неналежного виконання одним із подружжя батьківських обов`язків та неналежного матеріального забезпечення сім`ї, частку іншого з подружжя у такому майні може бути збільшено.
 
Обов`язок, передбачений статтями 12, 81 ЦПК України, щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, у такому випадку покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено та не спростовується матеріалами справи те, що згідно з розрахунком зі сплати аліментів на підставі судового наказу від 26 липня 2017 року № 344/8772/17, виданим Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області, про стягнення на користь ОСОБА_2 аліментів у твердій грошовій сумі по 713,00 грн щомісячно, виданим головним державним виконавцем Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Івано-Франківської області Раковецьким М. С., сума коштів, сплачених боржником/стягнутих виконавцем станом на 01 вересня 2019 року становить 5 304,00 грн, сума заборгованості зі сплати аліментів станом на 01 вересня 2019 року становить 13 234,00 грн.
 
Відповідно до розрахунку із сплати аліментів на підставі судового наказу від 26 липня 2017 року № 344/8772/17, виданого Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області, про стягнення на користь ОСОБА_2 аліментів у твердій грошовій сумі по 780,00 грн щомісячно, виданого старшим державним виконавцем Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Матієшин Н. Д., сума коштів, сплачених боржником/стягуваних виконавцем станом на 01 січня 2020 року становить 400,00 грн, сума заборгованості із сплати аліментів станом на 01 січня 2020 року становить 12 623,00 грн.
 
Таким чином, надані ОСОБА_2 до суду докази вказують, що ОСОБА_1 не в повному обсязі виконує судовий наказ від 26 липня 2017 року № 344/8772/17, виданий Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області, про стягнення на користь ОСОБА_2 аліментів у твердій грошовій сумі, у зв`язку із чим утворилася заборгованість, яка під час розгляду справи судом першої інстанції становила 12 623,00 грн (а. с. 164).
 
Отже, доводи касаційної скарги про те, що судами помилково застосовано до спірних правовідносин положення частини другої статті 70 СК України, є необґрунтованими.
 
Щодо висновків судів першої та апеляційної інстанцій про виплату ОСОБА_1 компенсації вартості його частки квартири
 
Згідно з положеннями статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
 
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
 
Частинами першою, другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
 
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
 
У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
 
Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
 
Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.
 
Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.
 
Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі                         № 6-1943цс16, та неодноразово підтриманій Верховним Судом у постановах від 08 травня 2019 року у справі № 343/2271/16-ц (провадження                        № 61-32св19), від 20 червня 2019 року у справі № 174/7/17 (провадження № 61-28616св18), від 18 липня 2019 року у справі № 210/2236/15-ц (провадження № 61-33924св18), від 09 листопада 2021 року у справі № 428/7432/20 (провадження № 61-14727св21).
 
У постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї»), перш за все, спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи.
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено те, що станом на 31 грудня 2012 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24 вересня 2001 року.
 
Ураховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що у цьому випадку співвласнику ОСОБА_1 припиненням права власності на його 1/3 частку в спірній квартирі не буде завдано істотної шкоди, оскільки йому належить частка в іншій квартирі, та враховуючи зобов`язання ОСОБА_2 виплатити йому 129 642,86 грн як вартість його частки у спільному майні подружжя.
 
Колегія суддів не бере до уваги посилання ОСОБА_1 в касаційній скарзі на те, що судами першої та апеляційної інстанцій застосовано норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 27 грудня 2019 року у справі № 297/2837/17 (провадження № 61-7846цс19), оскільки у цій справі інші фактичні обставини справи.
 
Також колегія суддів Верховного Суду відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо його незгоди з виплатою йому вартості його частки у спільному майні подружжя, оскільки про таку незгоду він під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій не заявляв.
 
Таким чином, колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій дослідили всі наявні у справі докази у їх сукупності, надали їм належну оцінку, правильно визначили характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 .
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження                        № 14-446цс18)).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційних скарг відсутні.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 лютого 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 15 липня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                            Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                       І. А. Воробйова

                                                                                                                  Г. В. Коломієць

                                                                                                                   Р. А. Лідовець

                                                                                                                   Ю. В. Черняк