КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
Справа №756/11147/19                                      Головуючий у 1 інстанції: Диба О.В. 
Провадження №22-ц/824/11354/2021               Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.
 
10 листопада 2021 року                                                                               м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                                         Гаращенка Д.Р.
суддів                                          Сліпченка О.І., Сушко Л.П.,
розглянувши у порядку письмового провадження справу за апеляційною скаргою адвоката Белінського Віктора Анатолійовича представника  ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 березня 2021 року в справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
 
ВСТАНОВИВ
 
У серпні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 30 січня 2014 року в розмірі 65 668 грн 61 коп. та судовий збір у розмірі 1921 грн.
У мотивування вимог посилалося на те, що ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг підписала заяву №б/н від 30 січня 2014 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 30 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. 
АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, а саме, надало відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту.
Відповідач порушувала зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 15 липня 2019 року має заборгованість у розмірі 65 668 грн 61 коп., з яких:
- 20 733 грн 85 коп. - заборгованість за тілом кредиту;
- 18 633 грн 95 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту;
- 21 831 грн 39 коп. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання;
- 866 грн 15 коп. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн;
- 500 грн - штраф (фіксована частина);
- 3 103 грн 27 коп. - штраф (процентна складова). 
Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28 лютого 2020 року позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 30.01.2014 в розмірі 61 199,19 грн, що складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 20 733,85 грн, зі сплати простроченого тіла кредиту у розмірі 18 633,95 грн, зі сплати пені за прострочене зобов`язання в розмірі 21 831,39 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1921 грн.
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 19 лютого 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 28 лютого 2020 року задоволено.
Заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 28 лютого 2020 року скасовно, а справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 березня 2021 року позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 30.01.2014 в розмірі 39 367,80 грн, що складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 20 733,85 грн, зі сплати простроченого тіла кредиту у розмірі 18633,95 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1921 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, адвокат Белінський В.А. представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що поданий банком розрахунок заборгованості за кредитним договором б/н від 30 січня 2014 року містить суперечливі дані щодо розміру отриманого ОСОБА_1 розміру тіла кредиту, є неналежним та недостовірним доказом у справі.
Зазначає, що у матеріалах справи міститься лише копія анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 30 січня 2014 року, що підписана відповідачем. При цьому, копії додатків, а саме, Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, що долучені позивачем до матеріалів позовної заяви, підписів відповідача не містить, що свідчить недоведеність факту ознайомлення саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг.
Крім того, анкета-заява не містить цифрового значення кредитного ліміту, а позивачем до позовної заяви не долучено первинні банківські документи на підтвердження факту видачі кредитних коштів.
Посилається й на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки договір укладено 30 січня 2014 року, а з позовом банк звернувся 20 серпня 2019 року.
АТ КБ «ПриватБанк» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін. Вказує, що з моменту підписання позичальником заяви між банком та клієнтом був укладений договір у порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України. Таким чином, подавши 30 січня 2014 року анкету-заяву та пройшовши ідентифікацію, клієнт отримав можливість користуватися всіма послугами банку. На підтвердження розміру заборгованості позивачем було надано розрахунок заборгованості, з якої вбачається, що відповідач неодноразово погашала заборгованість. Заява ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки відповідач в останнє погашала заборгованість 23 жовтня 2020 року. Крім того, останнім днем строку дії кредитної картки є 30 червня 2022 року. Також, відсутні підстави для стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки відповідачем не подано договору про надання правничої допомоги, в якому чітко зазначено розмір суми, що підлягає сплаті. Відповідачем не надано жодного доказу, який би встановив розмір витрат на відправку кореспонденції (300 грн).
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
У порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 30 січня 2014 року  ОСОБА_1 підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно якої вона згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. Вона ознайомилася із договором про надання банківських послуг до його укладення та згодна з його умовами. Екземпляр договору про надання банківських послуг згодна отримати шляхом роздруківки з сайту http://privatbank.ua. (а.с. 13 т. 1)
Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 15 липня 2019 року в  ОСОБА_1  наявна заборгованість у розмірі 65 668 грн 61 коп., з яких:  20 733 грн 85 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 18 633 грн 95 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 21 831 грн 39 коп. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 866 грн 15 коп. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн;  500 грн - штраф (фіксована частина); 3 103 грн 27 коп. - штраф (процентна складова). (а.с. 9-12 т. 1)
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходи з того, що позичальник належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість, а тому наявні підстави для стягнення з неї на користь банку заборгованості за тілом кредиту. Разом з тим, суд першої інстанції відмовив у стягненні з відповідача на користь банку заборгованості за пенею, процентами та штрафами, оскільки матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів) саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядках нарахування. Строк позовної давності не сплив, а тому подана відповідачем заява про її застосування є безпідставною.
Су апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.
Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами у самому договорі).
У анкеті-заяві позичальника від 30 січня 2014 року процентна ставка не зазначена.
Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, також посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», які викладені на банківському сайті: www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.
Однак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та Витяг з Тарифів розуміла ОСОБА_1 , ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження  6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Суд апеляційної інстанції вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витягу з Умов та Правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Разом з тим, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду, що стягненню підлягає заборгованість за тілом кредиту у розмірі 20 733 грн 85 коп. та за простроченим тілом кредиту у розмірі 18 633 грн 95 коп. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що поданий банком розрахунок заборгованості за кредитним договором б/н від 30 січня 2014 року є неналежним та недостовірним доказом у справі, оскільки містить суперечливі дані щодо розміру отриманого позичальником розміру тіла кредиту, а до позовної заяви не долучено первинні банківські документи на підтвердження факту видачі кредитних коштів.
Згідно з ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Матеріали справи містять розрахунок заборгованості ОСОБА_1 наданий банком на підтвердження заявлених ним вимог, за яким відповідач здійснювала періодичні платежі на повернення кредитних коштів.
Відповідачем не спростовано розмір заборгованості за тілом кредиту, який визначений банком станом на 15 липня 2019 року. 
Крім того, у справі відсутні також докази на спростування факту отримання та використання кредитних коштів банку.
В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки договір укладено 30 січня 2014 року, а з позовом банк звернувся 20 серпня 2019 року.
За змістом статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
При цьому, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість. Якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності в разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
Якщо договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18).
У постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі №6-14цс14, від 29 жовтня 2014 року у справі №6-169цс14, від 30 вересня 2015 року у справі №6-154цс15 зроблено висновок про те, що кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За кредитним договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), окрім того, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто,можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Як вбачається з матеріалів справи  ОСОБА_1 здійснювала періодичні платежі на погашення заборгованості по грудень 2018 року.
АТ КБ «ПриватБанк» з позовом звернулося у липні 2019 року.
Окрім того, до суду апеляційної інстанції позивач надав довідку про видані ОСОБА_1 кредитні картки.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, наприклад, якщо новий доказ з`явився після розгляду справи судом першої інстанції або раніше був недоступний заявнику. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і про відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні по суті спору.
Враховуючи, що поданий позивачем до апеляційної інстанції доказ (довідка про видані кредитні картки) має виключне значення для правильного вирішення справи, апеляційний суд зазначений доказ приймає.
Враховуючи, що у анкеті-заяві не передбачено порядку погашення заборгованості (щомісячні чергові платежі чи повернення кредиту в повному обсязі у строк кредитування), виконання зобов`язання за таким договором відбувається за закінченням строку кредитування, який у справі, яка переглядається, відповідає строку дії картки.
Згідно довідки про видані картки АТ КБ «ПриватБанк» видано ОСОБА_1 наступні картки: НОМЕР_1 з терміном її дії до 04/17 включно, НОМЕР_2 з терміном її дії до 10/18 включно, НОМЕР_3 з терміном дії до 03/21 включно, НОМЕР_4 з терміном дії до 06/22 включно. (а.с. 213 т.1)
Отже, звернувшись до суду із позовом у липні 2019 року, банк не пропустив строку позовної давності, у зв`язку з чим підстави для її застосування відсутні.
Таким чином, рішення суду в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують.
В апеляційній скарзі адвокат Белінський В.А. представник  ОСОБА_1 просив покласти на позивача судові витрати, в тому числі судовий збір та витрати на правничу допомогу.
Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту є законним, тому при апеляційному перегляді справи відсутні підстави для стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат.
Разом з тим, за положеннями ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Задовольняючи позовні вимоги частково, судом першої інстанції було вирішено питання розподілу судових витрат, а саме, з відповідача на користь позивача було стягнуто судовий збір у розмірі 1921 грн, який був сплачений за подання позовної заяви.
Однак, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У п. 35, 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року роз`яснено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом №3674-VI).
АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовними вимогами у розмірі 65 668 грн 61 коп. та сплатило судовий збір у розмірі 1921 грн.
Судом першої інстанції задоволено позовні вимоги у розмірі 39 367 грн 80 коп.
Отже, враховуючи пропорційність задоволених позовних вимог, розмір судового збору, який мав бути стягнутий з відповідача на користь позивача, становить 39 367 грн 80 коп. / 65 668 грн 61 коп. * 1921 грн = 1 151 грн 62 коп.
Згідно з ч. 1, 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що наявні підстави для зміни рішення суду першої інстанції у частині розподілу судових витрат. На користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем за подання позовної заяви у розмірі 1 151 грн 62 коп., пропорційно до задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд, -
 
ПОСТАНОВИВ
 
Апеляційну скаргу адвоката Белінського Віктора Анатолійовича представника  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 березня 2021 року в частині визначення розміру судового збору змінити, зменшивши його розмір з 1921 грн до 1 151 грн 62 коп.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                           Д.Р. Гаращенко

Судді                                                                                       О.І. Сліпченко

                                                                                                Л.П. Сушко