КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                               
справа № 755/16495/20                                                   Головуючий у 1 інстанції: Чех Н.А.
провадження №22-ц/824/14989/2021                                     Головуючий суддя: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
10 листопада 2021 року                                                                             м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Головуючого судді: Олійника В.І., 
суддів: Музичко С.Г., Сушко Л.П.,
при секретарі: Панчошній К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення, вселення, -
 
в с т а н о в и в :
 
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що 18.06.2014 року вона та ОСОБА_3 уклали шлюб. 
Від 23.08.2016 року вона постійно мешкала зі ОСОБА_3 в будинку АДРЕСА_1 , та з цієї дати зареєстрована в будинку. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік - ОСОБА_3 . За життя чоловік склав заповіт, відповідно до якого вона ( ОСОБА_1 ) успадковує домоволодіння АДРЕСА_1 , а його рідний син (відповідач) успадковує квартиру АДРЕСА_2 . 
Вказувала, що таке рішення не сподобалося ОСОБА_2 і він вигнав її ( ОСОБА_1 ) з будинку та поміняв усі замки. Вона залишилася на вулиці ТА на ночівлю просилася до друзів. Зверталася до поліції, прокуратури, які не змогли захистити її права. Вона неодноразово намагалася повернутися до будинку, а також викликала поліцію, яка пропонувала вирішувати спір в судовому порядку. 
Зазначає, що відкрита спадкова справа після смерті ОСОБА_3 на неї та відповідача, який усілякими способами намагається унеможливити прийняття нею спадщини та здійснює дії щодо перешкод у користуванні будинком. Крім порушення її прав на користування будинком, вона не має можливості навіть користуватися речами, які знаходяться у будинку, в тому числі особистими. 
В будинку відповідач не проживав, зайняв його самовільно, не мав на це жодних правових підстав, добровільно звільнити будинок не бажає. З метою охорони спадкового майна вона написала заяву нотаріусу, опис було призначено на 13.05.2020 року, проте відповідач не допустив їх навіть на подвір`я. 
З метою захисту своїх прав звернулася до суду та просила виселити ОСОБА_2 з будинку, та вселити її до будинку. 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.
Вирішено вселити ОСОБА_1 до приватного будинку АДРЕСА_1 .
В іншій частині позовних вимог відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог.
Скаргу обґрунтовував тим, що відповідач у судовому засіданні, що відбулось 15.07.2021 року, визнав обставину проживання разом зі своєю сім`єю у спірному житловому будинку, про що зокрема підтвердили і свідки у судовому засіданні, а також про що свідчить аудіо-запис перешкоджання користування спірним майном, а відтак суд дійшов до помилкового висновку про відмову в позові в частині виселення.
Більше того, підтвердженням того, що відповідач саме проживає у спірному приміщенні свідчить і та обставина, що місцевим судом в резолютивній частині оскаржуваного судового рішення зазначено місцем проживання відповідача саме спірне приміщення, (приватний будинок по АДРЕСА_1 ), що вказує на взаємовиключність між встановленими судом обставинами справи про недоведеність проживання у спірному приміщенні та висновків про місце проживання відповідача, а саме резолютивної частини оскаржуваного рішення.
Крім того, складений заповіт на спірний будинок свідчить про те, що право власності на нього за час життя належало саме померлому ОСОБА_3 , а не його сину, а оскільки спадщина станом на день прийняття оскаржуваного рішення не прийнята, наявний дійсний заповіт на спірне майно, а відтак відповідач не є і не може бути ані власником спірного майна, ані його користувачем.
Вказане свідчить про те, що відповідач знаходиться на території спірного будинку без належних правових підстав і потрапляння туди слід кваліфікувати як незаконне проникнення до житла, передбаченого ч.1 ст.162 КК України. 
Зазначено, що судом першої інстанції не враховано, що згідно ч.3 ст.116 ЖК України  осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
З урахуванням викладеного, враховуючи, що відповідач самоправно зайняв жиле приміщення по АДРЕСА_1 помилково вважаючи, що воно йому належить на праві власності, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про безпідставність вимог в частині виселення, а відтак оскаржуване рішення суду в цій частині підлягає скасуванню та прийняття нового про задоволення позовних вимог.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення та зазначає, що, в провадженні Дніпровського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа №755/11242/20 за його позовом до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рильська Л.С., про визнання шлюбу між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 та заповіту недійсним (копія ухвали про відкриття провадження міститься в матеріалах справи).
Вказує, що позивачка звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рильської Л.С. про видачу їй свідоцтва про право на спадщину на спірний будинок, проте на виконання ухвали Дніпровського районного суду м. Києва про забезпечення позову від 25 серпня 2020 року у справі №755/11242/20 нотаріусом було відмовлено їй у видачі такого свідоцтва.
Тобто, не зрозуміло які законні підстави у позивачки вимагати виселення відповідача з будинку, власником якого вона не є.
Також, у своїй апеляційній скарзі позивачка зазначає, що не розуміє, на яких підставах відповідач проживає у спірному будинку,  просить зазначити норму закону яка дає йому право користування будинком та вимагає надати правовстановлюючий документ на будинок.
Зазначає, що у обох сторін у даній справі відсутні документи, що підтверджують право власності на спірний будинок.
Крім того, позивачка у своєму позові та апеляційній скарзі зазначає про «спірний будинок», таким чином визнаючи, що по даному об`єкту нерухомості є спір, але одночасно з цим зазначає, що на неї було складено заповіт, і що він підтверджує її право власності на спірний будинок, хоча це не відповідає дійсності та не знаходить законодавчого підтвердження хибної думки апелянта.
Звертає увагу, що з будинку він позивачку не виганяв та не заперечує проти її перебування у ньому, однак ОСОБА_1 відмовляється перебувати на одній території разом з відповідачем та хоче перебувати в будинку одноособово.
Вказує, що оскільки на сьогоднішній день власника майна, що залишилося після смерті мого батька, не визначено, він не заперечую проти перебування позивачки у будинку сім`ї відповідача.
Також у своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 кваліфікує перебування ОСОБА_2 у будинку, як незаконне проникнення до житла, посилаючись на ч. 1. ст. 162 КК України.
Як зазначалося раніше, спірний будинок належав покійним батькам, в яких він був єдиним сином. Після смерті його мами у 2012 році батько почав зловживати спиртними напоями і в цей час у його житті з`явилася ОСОБА_1 , яка вирішила скористатися станом батька, результатом чого стало його раптове одруження з позивачкою та наявність спірного заповіту.
Також зазначає, що сама ж ОСОБА_1 у своєму позові вказує, що вона неодноразово зверталася до прокуратури та поліції з приводу його незаконного перебування у будинку, однак правоохоронні органи жодним чином не допомогли їй та не змогли захистити її права, що вона не може користуватися будинком.
Так, всі спроби ОСОБА_1 вирішити майнове питання зі ОСОБА_2 шляхом звернення до правоохоронних органів є суцільними провокаціями, ґрунтуються лише на її неправдивих відомостях, що і стає причиною відмови їй у захисті її прав та інтересів, які жодним чином не були порушеними, про що і свідчать дії правоохоронних органів.
Вважає, що ОСОБА_1 не довела фактів порушенням Дніпровським районним судом міста Києва норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, порушення судом її прав та інтересів під час ухвалення рішення, що полягали у неповному з`ясуванні місцевим судом обставин, що мають значення для справи, також не пояснила, у чому саме полягала невідповідність висновків обставинам справи, викладених в оскаржуваному рішенні.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовна вимога щодо вселення позивача в спірний будинок знайшла своє підтвердження, підтвердженим є той факт, що мала місце заміна замків, від яких позивачка не має ключів, що позивачка на даний час має зареєстроване право користування спірним будинком, і саме це дає підстави суду для задоволення вказаної позовної вимоги.
Щодо позовної вимоги про виселення відповідача із спірного будинку, то суд вказав, що дана вимога є недоведеною, не підлягає задоволенню, оскільки до справи не було надано жодного достовірного та безспірного доказу того, що відповідач самостійно заселився в спірний будинок, що він там проживає, а позивачем не було надано жодного доказу того, що її вигнали зі спірного будинку, не було зазначено, коли така подія мала місце у разі якщо таке в дійсності було. 
Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала в шлюбі зі ОСОБА_3 від 18.06.2014 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.
Відповідач у справі ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3 , що підтверджено свідоцтвом про народження.
Також встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.
Від 23.08.2016 року позивач ОСОБА_1 зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_3 на праві власності (т. 1 а.с.17).
Відповідач ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_1 не зареєстрований.
Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. відкрито спадкову справу щодо майна померлого ОСОБА_3 .
Спадкоємцями померлого ОСОБА_3 є син - ОСОБА_2 (відповідач) та дружина ОСОБА_1 (позивач).
Встановлено, що за життя ОСОБА_3 23 липня 2019 року склав два окремі заповіти, один - на ім`я ОСОБА_1 (дружини), за яким заповів домоволодіння та земельної ділянки АДРЕСА_1 , а другий - на ім`я ОСОБА_2 (сина), за яким заповів квартиру АДРЕСА_2 .
З долучених до справи документів, копій судових рішень встановлено, що між сторонами - спадкоємцями існують ряд спорів, щодо спадкових прав, в тому числі позов про визнання шлюбу та заповіту недійсними, про усунення від права на спадкування та інші.
ОСОБА_1 подавала заяву про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 , в задоволенні якої було відмовлено рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 25.01.2021 року. Вказане рішення залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 07.04.2021 року.
13.05.2020 року приватним нотаріусом КМНО Рильською Л.С. складено Акт про неможливість проведення опису спадкового майна за адресою АДРЕСА_1 . 
Встановлено та підтверджено рядом документів, що між сторонами існують цивільні спори, пов`язані зі спадковим майном, а також у зв`язку з питаннями спадщини мали місце звернення до поліції, однак суд не взяв це до уваги, оскільки це не має безпосереднього відношення до предмету спору, що перебуває на розгляді. 
Згідно з ч.ч.4, 5 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
За ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.
Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Згідно зі ст.ст.77, 78, 79, 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Щодо позовної вимоги про виселення відповідача зі спірного будинку, то колегія суддів звертає увагу як на доводи суду першої інстанції, так і на обставини, ствердження відповідача про наявність спору за житловий будинок і його намагання оспорити права на спірний житловий будинок, заповіт на який складено покійним ОСОБА_3 (батьком відповідача) на позивачку та, зокрема, пояснення самого відповідача про те, що будинок було побудовано не лише батьком, а й покійною його мамою, яка померла першою і сам відповідач, як стверджує, теж брав участь у побудові даного будинку, і за наведених вище обставин колегія суддів вважає можливим залишення рішення суду в цій частині без змін.  
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.  
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.  
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2021 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 15 листопада 2021 року.

Головуючий:  

Судді: