Постанова
іменем України 
7 грудня 2021 року
м. Київ
справа № 537/1890/19
провадження № 51-3622 км 21
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 , 
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                   ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженої ОСОБА_7 на вирок Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області 
від 27 квітня 2020 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 19 травня 2021  року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019170110000214, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки с. Лозуватка Кіровоградської області Онуфріївського району, жительки садового товариства «  АДРЕСА_1 , раніше не судимої, 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі  – КК).
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області 
від 27 квітня 2020 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк дев`ять років шість місяців.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 19 травня 2021 року вирок щодо ОСОБА_7 залишено без змін. 
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватою та засуджено за вчинення кримінального правопорушення за таких обставин, встановлених судом та наведених у вироку.
Так, 28 січня 2019  року близько 22 години на території садової ділянки  АДРЕСА_2 , на ґрунті неприязних відносин, які виникли раптово, між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 виникла сварка, після якої останній покинув зазначену ділянку та пішов у напрямку м. Кременчука.
Цього ж дня, ОСОБА_7 близько 22 год 30 хв з метою з`ясування подальших стосунків пішла вслід за ОСОБА_8 та наздогнала останнього неподалік будинку по АДРЕСА_3 , де між ними повторно виникла сварка, після якої у ОСОБА_7 виник прямий умисел, спрямований на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_8 .
Реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, ОСОБА_7 підняла із землі дерев`яну палицю видовженої форми, яка лежала поряд, та, тримаючи останню в правій руці, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті та бажаючи їх настання, нанесла один удар у праву тім`яну ділянку та один удар у ліву скроневу ділянку голови ОСОБА_8 , внаслідок чого останній нахилився обличчям до низу, а вона, продовжуючи реалізацію свого злочинного наміру, нанесла ще два удари дерев`яною палицею в потиличну ділянку голови потерпілого, внаслідок чого ОСОБА_8 впав на землю.
У подальшому ОСОБА_7 разом зі співмешканцем ОСОБА_9 вивезли ОСОБА_8 на автомобілі «АЗЛК 2141», номерний знак НОМЕР_1 , до перехрестя вулиць Ярмакова та Флотська м. Кременчука, де покинули потерпілого на узбіччі дороги, прикидавши снігом, після чого останній від отриманих тілесних ушкоджень помер. 
 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала 
У касаційній скарзі засуджена, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить судові рішення щодо неї скасувати і закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК). Вказує, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. При цьому стверджує, що всупереч вимогам ст. 17, ч. 3 ст. 374 КПК судом не доведено поза розумним сумнівом її винуватість у вчиненні злочину, за який її засуджено, а формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, зазначено не чітко. На думку засудженої, висновки суду щодо її винуватості ґрунтуються на припущеннях та недопустимих доказах, зокрема, недопустимим доказом засуджена вважає протокол обшуку автомобіля «АЗЛК 2141», д.н.з. НОМЕР_1 , від 7 лютого 2019 року, оскільки був проведений неуповноваженими слідчим суддею особами, без її участі та участі її захисника і власника автомобіля, а вилучені речі під час його проведення не відносяться до одягу чи знарядь вчинення злочину, на які надавався дозвіл. Разом із тим, засуджена просить визнати недопустимим доказом і протокол обшуку домоволодіння в садовому товаристві «Озон-1», 
вул. 8 Огіркова, ділянка № 285, від 7 лютого 2019 року, оскільки він проводився особами, що не є слідчими, яким надавався дозвіл на обшук, а особами, які не мали права на його проведення, у зв`язку з чим всі докази, що були отримані під час обшуку є недопустимими. Крім того, на думку засудженої, недопустимими доказами є й усі експертні висновки, предметом дослідження яких були докази, вилучені під час обшуку. Також недопустимими доказами, як вважає засуджена, є висновок експерта № 217 від 19 березня 2019 року, оскільки вилучені речі, а саме пальто та джинси, які були надані експерту на дослідження не були упаковані з дотриманням вимог Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженої наказом №  51/401/649/471/23/125 від 27 серпня 2010 року. При цьому вказує, що суди не врахувавши правові висновки Верховного суду у справах №  515/2020/16-1; №  236/2029/16-к та Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року у справі №  740/3597/17, неправомірно визнали допустимим доказом протокол проведення слідчого експерименту від 14 лютого 2019 року за її участю з фототаблицями та відеозаписом цієї слідчої (розшукової) дії в зв`язку з тим, що під час вказаної слідчої (розшукової) дії вона надавала показання під примусом, при цьому не відтворюючи події, а лише розповідаючи. Також зазначає, що вирок ухвалений незаконним складом суду, оскільки у суддівському досьє судді ОСОБА_10 відсутня інформація про призначення її суддею Крюківського районного суду м. Кременчука. Окрім того, стверджує, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК.
 
Позиції учасників судового провадження
Захисник ОСОБА_6 підтримала касаційну скаргу та просила її задовольнити.
Прокурор ОСОБА_5 вважала касаційну скаргу необґрунтованою та просила залишити її без задоволення. 
 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи захисника ОСОБА_6 та прокурора ОСОБА_5 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга засудженої задоволенню не підлягає на таких підставах.
Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК).
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412–414 цього Кодексу.
У касаційній сказі засуджена ОСОБА_7  вказує про невідповідність висновків суду встановленим фактичними обставинами кримінального провадження, що згідно зі ст. 438 КПК не є предметом перевірки у касаційному порядку. 
При розгляді касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції дослідив та оцінив зібрані у ньому докази в їх сукупності за критеріями, визначеними ч. 1 ст.  94 КПК, перевірив доводи сторони обвинувачення та захисту, забезпечивши сторонам кримінального провадження передбачені КПК умови для реалізації їхніх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, та дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК.
Так, у судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_7 вину в пред`явленому їй обвинуваченні за ч. 1 ст. 115 КК не визнала та показала, зокрема, що 28 січня 2019  року між ОСОБА_9 та потерпілим ОСОБА_8 виникла сварка з приводу того, що потерпілий начебто викрав грошові кошти у їх малолітньої доньки, після чого близько 20 – 21 години ОСОБА_9 , перебуваючи в будинку на території садової ділянки АДРЕСА_2 , почав виштовхувати потерпілого з будинку. Вона бачила, як ОСОБА_9 наносив ОСОБА_8 тілесні ушкодження, від яких останній впав, потім поклав речі потерпілого до автомобіля та, заштовхавши потерпілого до салону автомобіля, поїхав разом з ним у невідомому напрямку. Повернувшись додому 29 січня 2019 року ближче до ранку, ОСОБА_9 повідомив, що відвіз ОСОБА_8 на ЖД вокзал, придбав квиток та залишив його там. Про події, які відбулися вночі між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , їй нічого не відомо, жодних дій, направлених на приховування слідів злочину, вона не вчиняла.
Показання обвинуваченої ОСОБА_7 суд всебічно та повно дослідив та з наведенням відповідних мотивів обґрунтовано визнав їх такими, що суперечать встановленим обставинам.
При цьому суд послався у вироку на показання потерпілої ОСОБА_11 , котра пояснила, що загиблий є її рідним братом, який будучи інвалідом дитинства у 2016–2017 роках виїхав до м. Кременчук та останній час мешкав разом з обвинуваченою, з якою вона познайомилася ще у 2017 році, коли та разом з ОСОБА_9 приїжджали до неї за документами її брата. При цьому зазначала, що останній раз брат зателефонував до неї 20 – 24 січня 2019 року та повідомив, що буде йти в поліцію та подавати заяву, оскільки його ображають ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , також скаржився на неправомірні дії обвинуваченої, яка забрала в нього документи, погано відносилась до нього, періодично застосовуючи фізичне насильство, і за підсумками розмови зазначив, що остання тримає його за раба.
Крім того, судом досліджено та наведено у вироку показання свідка ОСОБА_9 та дані протоколу слідчого експерименту від 7 лютого 2019  року, згідно з яким останній на місці показував відомі йому обставини, детально зазначивши поведінку ОСОБА_7 , місце, де він побачив потерпілого після нанесення йому обвинуваченою тілесних ушкоджень, спосіб та маршрут транспортування останнього в належному йому транспортному засобі, підстави та місця вимушених зупинок. Також, надаючи суду показання, свідок зазначав, що після даних подій до поліції про скоєне він не повідомляв, оскільки боявся розправи з боку обвинуваченої, так як остання під час їх сумісного проживання неодноразово застосовувала щодо нього насильство.
Водночас, суд правильно оцінив та врахував показання свідка ОСОБА_13 про те, що в ніч з 28 на 29 січня 2019 року вона перебувала на нічній зміні разом зі своїм напарником ОСОБА_14 та під час несення служби неподалік Полтавського проспекту в м. Кременчук вони звернули увагу на автомобіль білого кольору, на якому не працювала підвіска задніх номерних знаків. На їх вимогу автомобіль зупинився, з нього вийшов сивий чоловік, який поводився спокійно та після усунення причини зупинки поїхав. Також зазначала, що вона пам`ятає, що разом з чоловіком на передньому пасажирському сидінні перебувала жінка повної статури, котра під час розмови ОСОБА_9 з працівниками поліції вийшла з автомобіля та пересіла назад.
Крім того, судом у вироку наведено також показання ОСОБА_12 , яка підтвердила в судовому засіданні факт знайомства як з потерпілим, так і з обвинуваченою, зазначивши, що перебуває з останньою в неприязних стосунках, пов`язаних із неправомірною поведінкою обвинуваченої по відношенню до інших, в тому числі і до ОСОБА_8 . Також свідок зазначала, що потерпілий приходив до неї та скаржився на обвинувачену, при цьому вказуючи, що остання неодноразово застосовувала відносно нього фізичну силу, насильно примушувала його жебракувати.
Разом з тим, суд обґрунтовано послався у вироку й на дані, що містились у протоколі слідчого експерименту від 14 лютого 2019 року за участю підозрюваної ОСОБА_7 , з якого убачається, що проведення зазначеної слідчої (розшукової) дії було побудовано як інтерв`ю, під час якого ОСОБА_7 відтворила обставини нанесення нею потерпілому ОСОБА_8 тілесних ушкоджень і подальшого транспортування останнього.
На підтвердження встановлених обставин суд навів у вироку дані висновку додаткової судово-медичної експертизи № 101/2 від 5 квітня 2019 року про те, що показання підозрюваної ОСОБА_7 , надані під час слідчого експерименту 14  лютого 2019 року, в частині механізму спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 не протирічать об`єктивним судово-медичним даним, при цьому не відповідають по кількості нанесених ударів в потиличну ділянку.
Також суд, безпосередньо оцінивши та дослідивши дані, які містяться в протоколах слідчих експериментів за участю обвинуваченої ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_9 , дійшов обґрунтованого висновку, що вони узгоджуються як між собою, так і з іншими доказами обвинувачення щодо обставин інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення.
Суд першої інстанції безпосередньо дослідив на предмет допустимості та обґрунтовано послався у вироку й на дані, що містяться в протоколі обшуку транспортного засобу «АЗЛК 2141», д.н.з. НОМЕР_1 , від 7 лютого 2019 року, в ході якого було виявлено та вилучено: спинку заднього сидіння зі слідами речовини бурого кольору; задню праву дверну карту зі слідами речовини бурого кольору; картонний стаканчик зі слідами речовини бурого кольору; хустку зеленого кольору з коричневим орнаментом зі слідами речовини бурого кольору; футболку коричневу «Russel» зі слідами речовини бурого кольору; чоловіче взуття коричневого кольору 40 розміру; а також в протоколі проведеного того ж дня обшуку території садової ділянки АДРЕСА_2 , в ході якого було виявлено та вилучено: файл з документами потерпілого ОСОБА_8 , в тому числі оригінал паспорту та пенсійного посвідчення останнього; пальто зеленого кольору зі слідами речовини бурого кольору; рушник темно-синього кольору зі слідами речовини бурого кольору; дві сокири із деревними ручками; палиця з нашаруванням речовини бурого кольору; автомобільне сидіння зі слідами речовини бурого кольору; джинсові штани світло-синього кольору зі слідами речовини бурого кольору. При цьому судом було встановлено, що всі вилучені під час проведення вказаних обшуків речі були належним чином опечатані. 
Також судом було досліджено висновок судово-імунологічної експертизи № 217 від 19 березня 2019 року, відповідно до якого на жіночому пальто зеленого кольору та джинсових штанях світло-синього кольору, які були представлені на дослідження, була знайдена кров та виявлені антигени ОСОБА_15 ; кров у цих слідах може походити від ОСОБА_8 ; походження крові в цих слідах лише від ОСОБА_7 чи ОСОБА_9 виключається; виявлення антигену Н можливо лише за рахунок домішки їх крові.
Крім того, судом покладено в основу вироку й дані, що містились у показання свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 ; матеріалах журналу єдиного обліку №  1580 від 4 лютого 2019 року; протоколах огляду місця події від 4 лютого 2019  року, 5 лютого 2019 року, 8 лютого 2019 року та 11 квітня 2019 року; протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15 лютого 2019  року та від 7 лютого 2019 року; висновках судово-цитологічних експертизи №  66 від 15 березня 2019 року та № 67 від 15 березня 2019 року; висновках судово-імунологічних експертиз № 213 від 6 березня 2019 року; № 216 
від 19 березня 2019 року; № 214 від 19 березня 2019 року; № 215 від 20 березня 2019 року; № 297 від 20 березня 2019 року; № 254 від 13 березня 2019 року; № 203 від 13 березня 2019 року; № 202 від 20 березня 2019 року; № 221 від 21 березня 2019 року; № 220 від 13 березня 2019 року.
Виходячи із сукупності зазначених доказів, судом першої інстанції достовірно встановлено, що мотивом вчинення ОСОБА_7 інкримінованого їй злочину була саме висловлена потерпілим на адресу обвинуваченої погроза щодо можливого кримінального переслідування останньої внаслідок її неправомірних дій по відношенню до ОСОБА_8 , які виразилися у незаконному позбавленні останнього права користування належними йому документами та платіжною банківською карткою, незаконно утримуючи їх в своєму володінні. 
Також під час судового розгляду належно перевірялись доводи засудженої про причетність свідка ОСОБА_9 до смерті потерпілого ОСОБА_8 .
Визнаючи ці доводи безпідставними, суд першої інстанції послався на те, що ОСОБА_7 про причетність свідка ОСОБА_9 до смерті ОСОБА_8 повідомила лише після смерті свідка, а про свою необізнаність щодо обставин загибелі та поховання потерпілого – лише наприкінці судового розгляду під час надання пояснень з приводу інкримінованого їй злочину.
Крім того, судом зазначено, що під час допиту свідка ОСОБА_9 в судовому засіданні, обвинувачена та її захисник брали активну участь у його допиті, однак питань про те, яким чином свідок наносив потерпілому тілесні ушкодження або чому обмовив її у вбивстві, від ОСОБА_7 та сторони захисту не надходило. 
Таким чином, судом з посиланням на сукупність досліджених у судовому засіданні доказів та з наведенням відповідних мотивів обґрунтовано спростовано версію обвинуваченої ОСОБА_7 про її непричетність до вчинення умисного вбивства потерпілого ОСОБА_8 .
У вироку в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй злочину, які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності. Зі змісту вказаного вироку вбачається, що суд у його мотивувальній частині виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки.
Встановивши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, суд першої інстанції надав їм оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку. При цьому дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_7 зазначеного кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 115 КК.
Разом з тим, доводи касаційної скарги засудженої про недопустимість як доказів даних протоколів обшуків від 7 лютого 2019 року є необґрунтованими та такими, що не відповідають матеріалам кримінального провадження.
Так, ухвалами слідчого судді Крюківського районного суду м. Кременчука 
від 5 лютого 2019 року було надано дозвіл на проведення обшуку транспортного засобу «АЗЛК 2141», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_19 та яким користується ОСОБА_9 , та на проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_7 , за адресою: АДРЕСА_1 . Такий дозвіл надано слідчим ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , котрі відповідно до витягу з ЄРДР входили до групи слідчих у кримінальному провадженні № 12019170110000214.
Як убачається з протоколів обшуків від 7 лютого 2019 року, обшук транспортного засобу «АЗЛК 2141», д.н.з. НОМЕР_1 , та території садової ділянки АДРЕСА_2 було проведено уповноваженими на те особами, а саме слідчими ОСОБА_20 та ОСОБА_33 , котрі не лише входили до групи слідчих у цьому кримінальному провадженні, але й були прямо зазначені у вказаних вище ухвалах слідчого судді від 5 лютого 2019 року про надання дозволу на проведення обшуків.
Окрім того, безпідставними є й доводи засудженої ОСОБА_7 щодо проведення обшуку транспортного засобу «АЗЛК 2141», д.н.з. НОМЕР_1 , без її участі та участі її захисника і власника автомобіля, а також щодо того, що вилучені речі під час проведення цього обшуку не відносяться до одягу чи знарядь вчинення злочину, на які надавався дозвіл в ухвалі слідчого судді.
При цьому, як убачається з протоколу обшуку від 7 лютого 2019 року, обшук транспортного засобу «АЗЛК 2141», д.н.з. НОМЕР_1 , був проведений в присутності користувача ОСОБА_9 й речі, які були вилучені в ході цього обшуку, відповідають переліку зазначеному в ухвалі слідчого судді від 5 лютого 2019 року («відшукання та вилучення одягу, на якому могли зберегтися сліди злочину, та знаряддя вчинення злочину»), а вилучені спинка заднього сидіння, задня права дверна карта, картонний стаканчик зі слідами речовини бурого кольору, були визнані речовими доказами та в подальшому на підставі ухвал слідчого судді 
від 15 лютого 2019 року разом з вилученими під час цього ж обшуку хусткою зеленого кольору, футболкою коричневою «Russel» зі слідами речовини бурого кольору та чоловічим взуттям коричневого кольору 40 розміру були надані експертам для проведення судово-імунологічних експертиз, що відповідає вимогам п. 6 ч. 2 ст. 235 та ч. 7 ст. 236 КПК. 
Таким чином, зазначені слідчі (розшукові) дії було проведено та їх результати було оформлено з дотриманням вимог ст. ст. 104, 223, 234–236 КПК.
Неспроможними є й доводи засудженої про визнання недопустимим доказом даних висновку судово-імунологічної експертизи № 217 від 19 березня 2019 року з огляду на те, що речові докази, які були надані експерту на дослідження не були упаковані належним чином.
При цьому, як убачається з мотивувальної частини зазначеного висновку, речові докази були доставлені слідчим СВ ВП № 1 КВП в двох поліетиленових сейф-пакетах національної поліції, які були запаяні з усіх сторін, й цілісність упаковки не було пошкоджено.
Також є безпідставними і доводи касаційної скарги засудженої ОСОБА_7 про недопустимість як доказу даних протоколу слідчого експерименту, проведеного за її участю 14  лютого 2019 року, у зв`язку з тим, що до неї застосовувались недозволені методи проведення досудового розслідування. 
Вказані доводи були належно перевірені судами першої та апеляційної інстанцій і не знайшли свого підтвердження. 
Зокрема, в судовому засіданні суд переглянув відеозапис вказаного слідчого експерименту на носії інформації, що є додатком до протоколу від 14 лютого 2019  року, зазначивши у вироку, що вказана слідча (розшукова) дія побудована по типу звичайного інтерв`ю, під час якого обвинувачена ОСОБА_7 самостійно і впевнено, без стороннього втручання викладала інформацію про деталі та обставини події, за власною ініціативою вносила додаткові деталі та уточнення; будь-яких тілесних ушкоджень на обличчі або інших візуально доступних для огляду частинах тіла обвинуваченої не вбачалося, скарг щодо застосування до неї фізичного впливу з боку осіб, які брали участь у проведенні слідчої (розшукової) дії, ОСОБА_7 не висловлювала.
Під час слідчого експерименту ОСОБА_7 відтворила обстановку та обставини події вчиненого нею кримінального правопорушення, а також механізм спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , у зв`язку з чим вказана слідча (розшукова) дія є такою, що проведена з дотриманням правил, передбачених ст.  240 КПК.
Водночас, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час проведення вказаного слідчого експерименту поряд з підозрюваною був присутнім її захисник та поняті; зі скаргами на неправомірні дії працівників поліції під час проведення досудового слідства ОСОБА_7 не зверталася, а відомості до ЄРДР за № 62019170000000772 за ч. 2 ст.  365 КК були внесенні за зверненням колегії суддів саме з метою перевірки застосування психологічного та фізичного тиску на ОСОБА_7 під час затримання та проведення досудового розслідування. Постановою ж слідчого Другого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м.  Полтаві, від 26 листопада 2020 року кримінальне провадження №  62019170000000772 було закрите у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК.
Неспроможним є й доводи касаційної скарги засудженої  ОСОБА_7 про розгляд кримінального провадження щодо неї незаконним складом суду.
Згідно з даними офіційного Веб-порталу Судова влада України суддя ОСОБА_10 входить до складу суддів Крюківського районного суду м.  Кременчука Полтавської області, а Указом Президента України № 156/2019 ОСОБА_10 було призначено суддею Крюківського районного суду м.  Кременчука Полтавської області безстроково.
Здійснюючи апеляційний розгляд, суд апеляційної інстанції дотримався вимог ст.  ст. 370, 404, 419 КПК належно перевірив доводи апеляційних скарг та в цілому зазначив мотиви, з яких виходив при постановленні ухвали, і положення закону, якими керувався. 
Призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, за своїм видом та розміром є необхідним для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування судових рішень, не встановлено.
А тому касаційну скаргу засудженої ОСОБА_7 необхідно залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
у х в а л и в:
Вирок Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області 
від 27 квітня 2020 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 19 травня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженої ОСОБА_7 – без задоволення. 
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                            ОСОБА_3