Справа № 350/679/20 
Провадження № 22-ц/4808/1548/21 
Головуючий у 1 інстанції Пулик М. В. 
Суддя-доповідач Фединяк 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого  Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)
суддів:           Бойчука І.В., Девляшевського В.А.
секретаря          Максимів Ю.В.
з участю         ОСОБА_1 його представника адвоката Ясінця В.П.
                ОСОБА_2 її представника адвоката Данчин Ю.Р.
представника Дубівської сільської ради Сенів Н.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Рожнятівського районного суду від 26 серпня 2021 року, ухвалине у складі судді Пулика М.В. у смт.Рожнятів у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Дубівська сільська рада Івано-Франківської області про встановлення земельного сервітуту,
ВСТАНОВИВ:
У травні 2020 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про встановлення земельного сервітуту.
Позов мотивований тим, що їй на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0849 га, кадастровий номер 2624886201:01:002:0120 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та межує із земельною ділянкою АДРЕСА_2 , що належить на праві власності відповідачу. Щоб потрапити на свою земельну ділянку їй та членам сім`ї необхідно пройти або проїхати через земельну ділянку відповідача, інших проходів та проїздів не існує. Незважаючи на те, що через вказану земельну ділянку здійснюється заїзд до приватизованої суміжної земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, відповідач чинить їй перешкоди. У рішенні сільської ради про затвердження проекту землеустрою, відповідачу вказано на необхідність укладення сервітуту, однак відповідач не бажає укладати договір земельного сервітуту на постійний проїзд і прохід через земельну ділянку. Просила встановити постійний, безоплатний земельний сервітут на її користь за рахунок земельної ділянки площею 0,126 га, кадастровий номер 2624886201:01:002:0140, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , що полягає у праві пішохідного проходу та проїзду транспортним засобом до земельної ділянки площею 0,0849 га, кадастровий номер 2624886201:01:002:0120, яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і належить їй на праві приватної власності. 
Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 26 серпня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 третя особа яка не заявляє самостійних вимог Дубівська сільська рада Івано-Франківської області про встановлення земельного сервітуту задоволено.
Встановлено для ОСОБА_2 та членів її сім`ї постійний, безоплатний земельний сервітут через частину земельної ділянки кадастровий номер 2624886201:01:002:0140, яка належить ОСОБА_1 , площею 0,0186 га для проходу та проїзду автомобільним транспортом до земельної ділянки кадастровий номер 2624886201:01:002:0120 та житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_2 .
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав  апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог посилаючись  на  допущення  судом  норм  матеріального і  процесуального права. Зокрема, вказує, що заїзд до будиковолодіння позивачки  можливо влаштувати  як  передбачено генпланом села, для чого необхідно розчистити від заростей сусідні ділянки та завести декілька вантажних автомобілів з каменем та гравієм і зробити дорогу, адже жодних доказів того, що це неможливо зробити позивач суду не надала. Також судом залишилося поза увагою та обставина, що позивачка звернулася до суду як власник домоволодіння з метою захисту свого права на безперешкодний доступ до належного їй майна, однак вона стала власником будинковолодіння та земельної ділянки на підставі договорів дарування в той час, як він був влаником домоволодіння понад 16 років та користувався земельною ділянкою, а позивачка приймаючи в дар майно фактично підтвердила відсутність перешкод по доступу до майна. Таким чином вважає, що висновок суду про неможливість доступу до земельної ділянки та житлового будинку позивачки як через його земельну ділянку не базується на доказах, тому є помилковим.
20 жовтня 2021 року представник  ОСОБА_2   ОСОБА_3  подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечує. Вказує, що згідно висновку експерта частина земельної ділянки апелянта є придатною для проходу та проїзду до земельної ділянки позивача. Щодо посилання апелянта на генплан с. Цінева про можливість облаштування іншого заїзду  до домоволодіння позивача є помилковими, оскільки  земельні ділянки які знаходяться навколо домоволодіння    АДРЕСА_1 є приватизовані, а земельні ділянки які належать сільській раді є не придатними для облаштування дороги. Разом з тим, зазначає що встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановленй земельний сервітут, права володіння користування та розпорядження нею, тому позивач ні в якому разі не збирається робити якусь дорогу на земельній ділянці апелянта. Просить тільки у праві проходу та проїзду через частину земельної ділянки до свого домоволодіння.
У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просить її задовольнити. 
ОСОБА_2 заперечила доводи апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законим та обгрунтваним.
Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скаргах доводи, апеляційний суд дійшов висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав.
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Задовольняючи позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 третя особа яка не заявляє самостійних вимог Дубівська сільська рада Івано-Франківської області про встановлення земельного сервітуту суд першої інстанції виходив з того, що іншої можливості доступу до земельної ділянки та житлового будинку в ОСОБА_2 та членів її сім`ї, як через земельну ділянку ОСОБА_1 немає. Тому, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних та оспорюваних прав та інтересів позивачки, необхідно встановити земельний сервітут, при цьому способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлюється. Необхідні параметри встановлення земельного сервітуту вказані у висновку судової земельно-технічної експертизи № 1901/20-28/1212-1214/21-28 від 21.05.2020, який слід використовувати при реалізації даного рішення у відповідності до рис.28 (а.с.171).
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Відповідно до частини першої  статті 352  ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України  визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З матеріалів справи вбачається, що сторони є сусідами та проживають по АДРЕСА_1 . Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 17.07.2020 р.№807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» Рожнятівський район Івано-Франківської області ліквідовано та утворено Калуський район Івано-Франківської області, до якого включено, зокрема, територію Цінівської сільської ради.
Позивачці ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 0,0849 га, кадастровий номер 2624886201:01:002:0120 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, адреса розташування: АДРЕСА_1 (а.с.5-10).
Відповідачу ОСОБА_1 належить земельна ділянка площею 0,126 га, кадастровий номер якої 2624886201:01:002:0140 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та житловий будинок з господарськими спорудами адреса розташування: АДРЕСА_2 (а.с.111-118).
Згідно витягу з рішення Цінівської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області (сьомого демократичного скликання (одинадцята сесія) від 17.11.2017 року №80-11/2017 встановлено надати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) орієнтовною площею 0,1281 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 в межах населеного пункту с. Цінева.
В пункті 1.1.2 цього Рішення зазначено, що через вказану земельну ділянку здійснюється заїзд до приватизованої суміжної земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_2 . Після передачі у приватну власність та після реєстрації права власності земельної ділянки відповідачу рекомендовано виготовити документацію із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки на яку поширюється сервітут на постійний проїзд та прохід до її домоволодіння. Згідно ст. 55,100 ЗК України заключити та зареєструвати в Державному реєстрі нерухомого майна договір земельного сервітуту на постійний проїзд та прохід через земельну ділянку ОСОБА_1 до домоволодіння ОСОБА_4 (а.с.37).
Згідно витягу з рішення Цінівської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області (сьомого демократичного скликання (чотирнадцята сесія) від 23.08.2018 за №111-14/2018 про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) встановлено затвердити ОСОБА_1 технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,1260 га, кадастровий номер земельної ділянки 2624886201:01:002:0140 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_2 , в межах населеного пункту с. Цінева.
Пунктом 2.1.2- 2.1.3 цього ж рішення вирішено передати у власність ОСОБА_1 технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,1260 га, кадастровий номер земельної ділянки 2624886201:01:002:0140 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_2 , в межах населеного пункту с. Цінева. Врахувати рішення сесії від 17.12.2017 року №80-11/2017 п. 1.1.2 оформити ОСОБА_4 правовстановчі документи на встановлення сервітуту згідно чинного законодавства України (а.с.39).
12 травня 2020 року Рожнятівським відділенням поліції ГУ НП України в Івано-Франківській області було зареєстровано заяву ОСОБА_2 з приводу усунення перешкод відносно проїзду до домоволодіння, де за результатами проведеної перевірки рекомендовано звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів (а.с.40).
Експертом за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи № 1901/20-28/1212-1214/21-28 від 21.05.2020 встановлено, що наявна можливість накладення сервітутних обмежень на земельну ділянку відповідача, що розташована в АДРЕСА_3 , для проходу та проїзду автомобільним транспортом до житлового будинку та земельної ділянки які належать ОСОБА_2 , що розташовані в АДРЕСА_1 , при умові відсутності можливості задоволення потреби в інший спосіб (а.с.157-173).
Довідкою виданою старостою Цінівського старостинського округу № 4 від 20 липня 2021 року №93 (а.с.179) підтверджено, що іншого заїзду до житлового будинку, господарських будівель та споруд до буд. АДРЕСА_1 немає. Даним заїздом через подвір`я, де народилися як ОСОБА_1 так і ОСОБА_4 , які є рідними братом і сестрою, остання користувалася по добровільній, сусідський згоді з часу побудови своїх житлових будинків.
Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).
Статтею 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.
Відповідно до положень частин першої-третьої статті 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду (частини).
Право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту (частина перша, друга статті 404 ЦК України).
Стаття 98 ЗК України визначає право земельного сервітуту як право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.
Стаття 99 ЗК України визначає перелік, який не є вичерпним, земельних сервітутів, встановлення яких можуть вимагати власники або землекористувачі земельних ділянок.
Відповідно до частин першої та другої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.
За змістом стаття 79-1 ЗК України формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
       Відповідно до частин третьої, четвертої статті 78-1 ЗК України сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.
Згідно зі змістом наведених правових норм право земельного сервітуту підлягає державній реєстрації спочатку у Державному земельному кадастрі, а після цього також у Єдиному державному реєстрі речових прав.
       Враховуючи зазначене, сервітут є правом користування чужою земельною ділянкою, що полягає, зокрема, у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередач, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.
Отже, підставою встановлення сервітуту є відсутність у особи, у тому числі і в користувача земельної ділянки, можливості задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права користування чужою земельною ділянкою - земельного сервітуту
Відповідно до рішення Рожнятівського районного суду від 26 серпня 2021 року вбачається, що використання земельної ділянки та житлового будинку позивачки неможливе без обтяжень сервітутом чужого нерухомого майна, зокрема, земельної ділянки відповідача.
Наведений висновок суду зроблений на підставі системної оцінки та аналізу наданих сторонами доказів, зокрема висновків експертизи, технічної документації із землеустрою, пока зань сторін.
Крім того, відповідно до позовних вимог позивача просила встановити безоплатний постійний сервітут у вигляді права проїзду та проходу земельною ділянкою відповідача .
Водночас відповідно до пункту «б» частини першої статті 99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення такого земельного сервітуту, як, зокрема право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху.
Відтак, встановлення земельного сервітуту у вигляді права проїзду транспортним засобом, за загальним правилом, є можливим у разі, якщо на земельній ділянці вже наявний шлях для проїзду. Наявность проїзду на земельній ділянці відповідача, підтверджується схемою розміщення домогосподарств сторін, які у минулому належали їхнім батькам, що не заперечувалось відповідачем у судовому засідання апеляційного суду.
Також, установлено, що на підтвердження доцільності встановлення сервітуту та відсутності інших під`їзних шляхів (доріг) до земельної ділянки, позивач надав суду належні докази, саме: технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється права сервітуту, що виготовлена у відповідності до вимог чинного законодавства, з урахуванням положень ЗК України, Законів України "Про землеустрій", "Про державний земельний кадастр, "Про топографо-геодезичну і картографічну и діяльність" та чинних підзаконних нормативних актів.
У пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" судам роз`яснено, що види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.
Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити будь-яким іншим способом.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 133/305/17-ц (провадження № 61-12458св19).
Звертаючись в суд з позовом ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту посилається на те, що через географічне розташування земельних ділянок а також враховуючи те, що раніше земельна ділянка відповідача та її ділянка складали одну земельну ділянку, тому іншої можливості проходу та проїзду до її земельної ділянки немає, оскільки земельна ділянка, яка перебуває у її приватній власності повністю ізольована від проїзної дороги села,та іншого доступу до вищевказаної земельної ділянки немає. 
Зазначені доводи позивача підтверджені вищевказаними письмовими доказами, яким суд першої інстанції дав правильну правову оцінку.
Суд відхиляє доводи апеляційної скарги, зокрема, про те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, так як згідно висновку експерта частина земельної ділянки апелянта є придатною для проходу та проїзду до земельної ділянки позивача. Також апелянт сам підтвердив, що частиною його земельної ділянки позивачка та члени її сім`ї завжди користувалися проходом та проїздом до своєї земельної ділянки.
       Посилання апелянта на генплан с.Цінева щодо можливості облаштування іншого заїзду зі сторони домоволодіння позивача суд також відхиляє, оскільки згідно нового генерального плану с.Цінева заїзду зі сторони домоволодіння позивача для облаштування дороги не існує.        Щодо генерального плану села Ціневато у висновку судової земельної технічної експертизи № 1901/20-28/1212-1214/21-28 від 21.05.2020 року встановлено, що фактична ситуація на місцевості не відповідає ситуації яка відображена у копіях з генерального плану , тобто наявні відмінності між тим, що є по факту на місцевості і тим, що є насправді. Сторінка 30 висновку експерта) (а.с.171).
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Рожнятівського районного суду від 26 серпня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текс складено 24 листопада 2021 року.

Судді:                                                         В.Д.Фединяк
                                                        І.В.Бойчук
                                                                В.А.Девляшевський