КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                             Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/14004/2021                                          
 
                                                          П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
          м. Київ                                                                                          Справа № 374/287/20
 
02 грудня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                         - Борисової О.В.    
                                    - Левенця Б.Б.
при секретарі             - Верес Ю.М.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами   представника відповідача Служби безпеки України - Коломієць Владлени Вікторівни, представника відповідача Київської міської прокуратури Горелик Роксолани Мирославівни на рішення Ржищівського міського суду Київської області від 09 червня 2021 року, ухвалене під  головуванням судді  Козіної  С.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції України, Служби безпеки України, Київської міської прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури,-
 
                                                 в с т а н о в и в:
 
23 вересня 2020 року адвокат Литвин Олександр Олександрович  в інтересах  ОСОБА_1 звернувся до Ржищівського міського суду Київської області з позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури.
В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що 10 травня 2011 року ОСОБА_1  було затримано старшим слідчим  Головного слідчого управління Служби безпеки України  Македонським В.П. на підставі пункту 2 частини 1 статті 106 Кримінального процесуального кодексу України, у зв`язку з підозрою його у вчиненні злочинів, передбачених частиною 2 статті 191 Кримінального кодексу України та частиною 5 статті 191 КК України, про що було складено відповідний протокол затримання підозрюваного. 
Після затримання позивача було направлено для утримання до Відділу забезпечення досудового слідства СБУ, де він пробув близько трьох діб. Як згодом з`ясував позивач, його було затримано у зв`язку з порушенням проти нього кримінальної справи від 10 травня 2011 року за фактом розтрати майна ВАТ "НВП "Більшовик", шляхом зловживання своїм службовим становищем, за ознаками злочину, передбаченого частиною 2 статті 191 КК України, та за фактом розтрати майна ВАТ "НВП "Більшовик" в особливо великих розмірах, шляхом зловживання своїм службовим становищем, за ознаками злочину, передбаченого частиною 5 статті 191 КК України. Цього ж дня у позивача було вилучено наявні в нього грошові кошти в сумі 545 євро, 1573 грн та 2 долари США (колекційні), два мобільні телефони, а також автомобіль "Toyota Land Cruiser" 2008 року випуску, що належав йому на праві власності. 
В подальшому, постановами слідчого від 10 травня 2011 року, 13 травня 2011 року та 24 травня 2011 року було накладено арешт на вилучені готівкові кошти, авто та телефони. 
З огляду на зміст постанови про обвинувачення, позивача було притягнуто як обвинуваченого у кримінальній справі № 586 та пред`явлено йому обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених частиною 2 статті 191 КК України та частиною 5 статті 191 КК України. 
13 травня 2011 року відносно позивача було застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Постановою від 27 травня 2011 року кримінальну справу в частині вчинення позивачем злочину, передбаченого частиною 2 статті 191 КК України закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину. 
В подальшому 29 червня 2011 року було складено обвинувальний висновок, який 01 липня 2011 року затверджено заступником Генерального прокурора України та направлено для розгляду до Шевченківського районного суду міста Києва. За результатами розгляду кримінальної справи Шевченківським районним судом міста Києва було ухвалене судове рішення від 14 жовтня 2013 року, яким кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 5 статті 191 КК України повернуто прокурору на додаткове розслідування,  запобіжний захід  залишено без змін - підписку про невиїзд з постійного місця проживання. 
В подальшому кримінальній справі було присвоєно новий номер, а саме: 42014100100000023 та внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 22 січня 2014 року. 
Враховуючи ті обставини, що позивач не вчиняв жодного із інкримінованих йому злочинів та категорично не визнавав себе винним у їх вчиненні, а слідство не спромоглося належним чином організувати проведення досудового слідства та прийняти одне із процесуальних рішень, передбачених КПК України, зокрема,  і щодо закриття кримінального провадження із підстав, передбачених статтею 284 КПК України, за відсутності у діяннях  ОСОБА_1  складу кримінального правопорушення, захисники останнього звернулися до прокуратури Шевченківського району міста Києва із клопотанням про закриття кримінального провадження від 16 вересня 2014 року. 
У зв`язку з цим слідчим Шевченківського РУ ГУ МВС України в місті Києві від 29 жовтня 2014 року було винесено постанову про закриття кримінального провадження, якою кримінальне провадження № 42014100100000023, відомості про яке внесено до ЄРДР 22 січня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України відносно позивача закрито за відсутністю складу злочину; скасовано арешт накладений  на майно ОСОБА_1 , а саме: на грошові кошти, автомобіль та мобільні телефони; скасовано запобіжний захід відносно ОСОБА_1 у вигляді підписки про невиїзд з постійного місця проживання. Після скасування арешту на належне йому майно, ОСОБА_1 5 листопада 2014 року звернувся до слідчого управління СБУ із заявою про повернення йому вказаного майна. 
Разом із тим, службовими особами слідчого управління СБУ фактично було проігноровано його законні вимоги та відмовлено у поверненні майна. Після цього, позивач, щонайменше сім разів звертався із відповідними заявами до уповноважених осіб СБУ із вимогами повернути його майно, арешт якого було скасовано. Зрештою, лише після того, як позивач був вимушений через суд добитися порушення кримінальної справи за фактом службової недбалості працівниками СБУ, що полягала у безпідставному неповерненні належного йому на праві власності майна (частина 2 статті 367 КК України), 03 березня 2015 року йому  було повернуто грошові кошти та мобільні телефони, та лише 18 березня 2015 року -  належний йому автомобіль. 
Враховуючи, що безпідставно порушену проти ОСОБА_1 кримінальну справу було закрито, він, реалізовуючи своє право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органами досудового розслідування та прокуратурою, 07 квітня 2015 року звернувся до Головного слідчого управління СБУ із відповідною заявою про відшкодування моральної та матеріальної шкоди. Листом від 07 травня 2015 року Головне слідче управління СБУ повідомило ОСОБА_1 , що правові підстави, передбачені Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" для задоволення вказаної заяви відсутні. 
З огляду на вказану обставину позивач у вересні 2016 року звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до СБУ, прокуратури Шевченківського району міста Києва, Шевченківського районного суду міста Києва, Управління державної казначейської служби України в місті Києві про відшкодування моральної та матеріальної шкоди. 
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 23 грудня 2016 року клопотання позивача про залишення його позову без розгляду було задоволено. 
Зазначає, що  після звернення ОСОБА_1 до суду з позовом  про відшкодування  шкоди, кримінальну справу відносно  нього було відновлено у зв`язку з чим він звернувся 31 жовтня 2016 року до слідчого управління Шевченківського УП ГУНП в місті Києві із клопотанням про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в його діях складу інкримінованого йому злочину. 
В подальшому, позивачем було подано скарги до Шевченківського районного суду міста Києва у червні 2017 року та у січні 2020 року, в яких він просив визнати протиправною бездіяльність слідчого щодо нездійснення протягом розумного строку слідчих та розшукових дій у вказаному кримінальному провадженні. Однак, суд своєю ухвалою від 29 червня 2017 року відмовив у задоволенні скарги ОСОБА_1 , обґрунтовуючи це тим, що така протиправна бездіяльність слідчого не може бути оскаржена, так як це не передбачено вимогами КПК України, а ухвалою від 24 січня 2020 року взагалі відмовив у відкритті провадження з аналогічних правових підстав. 
З огляду на те, що слідчими та прокуратурою фактично ігнорувалися законні вимоги ОСОБА_1 щодо закриття порушеної щодо нього кримінальної справи, а в судовому порядку він не міг відновити свої порушені права, він вимушений був звернутися за допомогою до народного депутата України  ОСОБА_2 із проханням посприяти із вирішенням проблеми щодо незаконного його переслідування правоохоронними органами. У свою чергу народним депутатом було направлено звернення від 20 листопада 2019 року до Генеральної прокуратури України, в якому вона просила вжити заходів реагування щодо незаконного переслідування ОСОБА_1 та відновлення справедливості. На вказане депутатське звернення Генеральною прокуратурою України було надано дві відповіді від 11 та від  28 грудня 2019 року, в яких повідомлялось, що хід досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні взято на контроль. 
16 січня 2020 року народний депутат повторно звернулась до Офісу Генерального прокурора із запиттом. 21 лютого 2020 року Офіс Генерального прокурора повідомив, що за результатами досудового розслідування 18 лютого 2020 року слідчим у вказаному кримінальному провадженні прийнято рішення про його закриття на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК Україниу зв`язкуз відсутністюскладу кримінальногоправопорушення. 
З огляду на вище викладене, просив суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного  казначейського рахунку  на користь ОСОБА_1 у відшколування завданої йому моральної шкоди  701 365,50 грн. 
Ухвалою Ржищівського міського суду Київської області від 17 грудня 2020 року клопотання представника позивача ОСОБА_4 про залучення співвідповідачів до участі в справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури задоволено.
Залучено в якості співвідповідачів у справі Головне управління Національної поліції України, Головне слідче управління Служби безпеки України, Київську міську прокуратуру. 
Ухвалою Ржищівського міського суду Київської області від 25 лютого 2021 року клопотання представника позивача ОСОБА_4 про заміну неналежного відповідача у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції України, Головного слідчого управління Служби безпеки України у м. Києві, Київської міської прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури задоволено.
Замінено неналежного відповідача- Головне слідче управління Служби безпеки України на належного - Службу безпеки України.
Рішенням Ржищівського міського суду Київської області від 09 червня 2021 року позовні вимоги  ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції України, Служби безпеки України, Київської міської прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури задоволено частково.
Стягнуто із Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 693 000 гривень.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з такими рішеннями суду першої інстанції, 14 липня 2021 року представник відповідача Служби Безпеки України Коломієць Владлена Вікторівна подала  апеляційну скаргу, в якій просила рішення Ржищівського міського суду Київської області від 09 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове  рішення, яким в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що позивач наголошує на тому, що йому було завдано значної моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав внаслідок  протиправної поведінки щодо нього з боку працівників органів досудового слідства та прокуратури, а саме: застосуванням щодо нього запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, у зв`язку з чим він не міг відлучатися з місця фактичного проживання, проходити спеціалізоване медичне лікування, а в 2011-2013 роках отримав загострення хвороби шлунково-кишкового тракту, а також рецидивне загострення варикозної хвороби, що призвело до аритмії.
Звертає увагу, що відповідно до ст. 151 КПК України (у редакції 1960 року) запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд полягає у відібранні від підозрюваного або обвинуваченого письмового зобов`язання не відлучатися з місця постійного проживання або з місця тимчасового знаходження без дозволу слідчого (тобто такий обов`язок не є абсолютним). Тобто, позивач мав право звернутися до слідчого із заявою про проходження лікування в будь-якому медичному закладі за необхідності. Проте, в матеріалах  справи відсутні подібні звернення   ОСОБА_1 на адресу слідчого.
Крім того, судом першої інстанції при прийнятті рішення по суті не було враховано, що відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 29 жовтня 2014 року, кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 було закрито, а також скасовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Тобто, з моменту відновлення кримінального провадження 07 травня 2015 року і до моменту закриття кримінального провадження 18 лютого 2020 року, до позивача не було застосовано жодних обмежень, які б перешкоджали останньому вільно пересуватись територією України та поза її межами, тобто не здійснювались перешкоди зі сторони слідства щодо вільного спілкування та проживання зі своєю родиною. Правоохоронними органами та судами України арешт на майно позивача, за цей же період часу не накладався. Факти вчинення незаконних дій органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду України позивачем не доведено. Його твердження про позбавлення його можливості вільно пересуватися територією України протягом 8 років не відповідає дійсності.
Зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що позивачем не надано жодних підтверджуючих документів про загострення в нього хронічних хвороб.
Вказує на те, що твердження представника позивача про те, що ОСОБА_1 не міг користуватися  належним йому на праві власності майном понад 8 років не відповідає дійсності, оскільки все майно було повернуто позивачу 03 березня 2015 року та 18 березня 2015 року.
Також, не погоджуючись з рішеннями суду першої інстанції, 19 липня 2021 року представник відповідача Київської міської прокуратури Горелик Роксолана Мирославівна подала  апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Ржищівського міського суду Київської області від 09 червня 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що  суд першої інстанції  неповно з`ясував обставин справи, висновки суду  не відповідають  дійсним обставинам справи.
Зазначає, що не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що значну частину свого продуктивного життя позивач був змушений присвятити захисту від безпідставних та незаконних звинувачень і ця втрата часу є фактично непоправною, у зв`язку з чим розмір моральної шкоди підлягає збільшенню. 
Вказує на те, що відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», закриття кримінального провадження за відсутністю у діях  складу кримінального правопорушення дає громадянинові право на відшкодування моральної шкоди, водночас, така шкода має бути доведена у встановленому законодавством порядку.
Зазначає, що матеріали справи не містять доказів фізичного чи психічного впливу на позивача, доказів, які б підтверджували ступінь його страждань, а також доказів на підтвердження фактів неможливості реалізації  ним будь-яких звичок і бажань, чи порушень соціальних зв`язків.
При цьому суд, стягуючи на користь позивача більший розмір морального відшкодування, ніж передбачено Законом, вказував, що стосовно ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд у зв`язку з чим він був обмежений у свободі пересування. Разом з тим, усупереч вимогам ст. 244 ЦПК України, судом не враховано конкретні обставини даної справи, зокрема, що після скасування Шевченківським РУ ГУ МВС України в місті Києві 29.10.2014 року запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, а також скасування арешту  майна, відносно ОСОБА_1 запобіжні заходи та заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались. З 29.10.2014 року  ОСОБА_1 вже міг вільно пересуватися територією України та за кордон, а також вільно користуватись своїм майном.
В судовому засіданні  представник  Служби безпеки України  Каменський Костянтин  Миколайович   повністю  підтримав доводи   апеляційної скарги  СБУ та доводи апеляційної скарги  Київської міської прокуратури та просив їх задовольнити.
Представник  Державної казначейської служби України   Жилін Олександр Федорович в судовому засіданні підтримав доводи апеляційних скарг та просив їх задовольнити. 
 Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Литвин  Олександр Олександрович  проти  доводів апеляційних скарг заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити  без змін, а апеляційні скарги- без задоволення.
Представник Головного управління Національної поліції України, представник Київської міської прокуратури в судове засідання не з`явились, про день та час слухання справи  судом повідомлені, а тому  колегія суддів  вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи,  вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не  підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 10 травня 2011 року старшим слідчим в ОВС 4 відділ 1 управління Головного слідчого управління СБУ майором юстиції Македонським В.П. було винесено постанову про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_1   за ч.2, ч.5 ст. 191 КК України, про прийняття кримінальної справи до провадження та об`єднання кримінальних справ в одне провадження. (т. 1 а.с. 25-28)
10 травня 2011 року старшим слідчим в ОВС 4 відділ 1 управління Головного слідчого управління СБУ  Македонським В.П. було складено протокол про затримання підозрюваного ОСОБА_1 . (т. 1 а.с. 29-30)
Відповідно до довідки старшого слідчого в ОВС 4 відділу 1 управління Головного слідчого управління СБУ  Македонського В.П. підозрюваного ОСОБА_1 було затримано. (т. 1 а.с. 31)
12 травня 2011 року старшим слідчим в ОВС 4 відділ 1 управління Головного слідчого управління СБУ  Македонським В.П. було винесено постанову про притягнення як обвинуваченого ОСОБА_1 . (т. 1 а.с. 32-36)
27 травня 2011 року старшим слідчим в ОВС 4 відділ 1 управління Головного слідчого управління СБУ майором юстиції Македонським В.П. було винесено постанову про закриття кримінальної справи в частині вчинення гр. ОСОБА_1 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України. (т. 1 а.с. 37-40)
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2013 року кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України повернуто прокурору на додаткове розслідування. (т. 1 а.с. 78-89)
29 жовтня 2014 року слідчим СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві  Коломіець О.О. було винесено постанову про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_1 та скасовано раніше накладений арешт на його майно  (т. 1 а.с. 103-115)
07 травня 2015 року заступником прокурора Шевченківського району м. Києва старшим радником юстиції Буряком О.О. було винесено постанову про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження від 29 жовтня 2014 року (т. 1 а.с. 122-123)
18 лютого 2020 року слідчим СВ Шевченківського управління поліції ГУ НП в м. Києві  Грищенко Р.С. було винесено постанову про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_1 . (т. 1 а.с. 186-196)
Задовольняючи частково позовні вимоги  ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції України, Служби безпеки України, Київської міської прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури, суд першої інстанції посилався на те, що аналізуючи ступінь негативного впливу на життя та свідомість позивача, враховуючи характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, час та зусилля, що були потрібні для відновлення попереднього стану через незаконне кримінальне переслідування, обраний стосовно нього запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд з постійного місця проживання, у зв`язку з чим він був обмежений у свободі пересування, тривалий термін досудового слідства та судового розгляду кримінальної справи щодо позивача (99 місяців), те, що значну частину свого продуктивного життя позивач був змушений присвятити захисту від безпідставних та незаконних звинувачень і ця втрата життєвого часу є фактично невиправною,  та що сама ця довготривала життєва фрустрація об`єктивно свідчить про глибокі душевні страждання позивача,  на користь  позивача за рахунок коштів Державного бюджету України підлягає відшкодуванню моральна шкода  у розмірі 693 000 грн., що відповідає принципу розумності та справедливості.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на встановлених дійсних обставинах справи, досліджених судом доказах та на нормах матеріального права, які регулюють спірні   правовідносини сторін,  з огляду на наступне.
Право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень встановлено статтею 56 Конституції України.
Згідно вимог  частин першої, другої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Згідно пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян .
У випадках, зазначених у частині першій вищевказаної статті,     завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно   від   вини посадових  осіб  органів,  що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Пунктом 1 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»передбачено, що  право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках  постановлення виправдувального вироку суду.
Статтею 3 зазначеного Закону  встановлено, що у  наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема: 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»  відшкодування шкоди у випадках,  передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі,  коли незаконні  дії  органів,  що  здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної  втрати  громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються  страждання,   заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Згідно статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до   чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.
Відшкодування моральної шкоди за час  перебування  під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала внаслідок протиправної поведінки щодо неї самої, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.        
Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.  
Частиною 2 статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, якщо шкоду завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування, як запобіжного заходу, тримання під вартою.
Відповідно до статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір вирішується за заявою громадянина ухвалою суду першої інстанції, який розглядав кримінальну справу або якому вона мала бути підсудна.
Розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини  посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.
Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постанові   від 02 грудня 2015 року № 6-2203цс15.
Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на   2021 рік»   у 2021 році встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня- 6 000,00 грн.
Визначення розміру відшкодування моральної шкоди за час перебування позивача під слідством здійснюється, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2021рік» .    
Враховуючи період перебування  ОСОБА_1  під слідством та судом 99 місяціврозмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим 594 000,00 (6 000,00 грн. х 99 місяців).
Встановивши, що   ОСОБА_1 незаконно перебував під кримінальним переслідуванням більше 99 місяців, йому було завдано моральної шкоди, суд першої інстанції повно й всебічно встановивши обставини справи, оцінивши всі надані докази та доводи сторін, за своїм внутрішнім переконанням  обґрунтовано визначив  розмір  моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню  позивачу  у сумі 693 000,00 грн. При цьому судом  вірно було враховано, що позивач тривалий час перебував під слідством, зазнав душевних страждань та був змушений захищати себе від безпідставних та незаконних звинувачень
Доводи апеляційної скарги представника відповідача Служби Безпеки України Коломієць Владлени Вікторівні відносно того, що судом першої інстанції при прийнятті рішення по суті не було враховано, що відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 29 жовтня 2014 року кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 було закрито, а також скасовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, а тому стосовно нього в по дальшому не вживались  будь-які  обмеження та   не здійснювалось кримінальне переслідування, колегія суддів відхиляє, оскільки з наявних у справі та досліджених в судовому засіданні доказів встановлено, що 07 травня 2015 року заступником прокурора Шевченківського району м. Києва  Буряком О.О. було винесено постанову про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження від 29 жовтня 2014 року та лише 18 лютого 2020 року слідчим СВ Шевченківського управління поліції ГУ НП в м. Києві  Грищенко Р.С. було винесено постанову про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_1 . Отже, фактично до 18 лютого 2020 року відносно ОСОБА_1 було відкрито кримінальне провадження та проводились  відповідні слідчі дії.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував, що позивачем не надано жодних підтверджуючих документів про загострення в нього хронічних хвороб, колегія суддів відхиляє, оскільки висновки суду першої інстанції  щодо завдання позивачу  моральної шкоди та щодо визначення її розміру  грунтуються  на тривалому незаконному кримінальному переслідуванні ОСОБА_1 ( 99 місяців) та необхідності  здійснення ним  заходів для захисту своїх прав та відновлення становища, яке існувало до порушення, що завдало йому  моральних страждань. Суд не  посилався в рішенні  на те, що маральна шкода завдана позивачу  внаслідок  загострення  у нього хронічних хвороб.
Доводи апеляційної скарги представника відповідача Київської міської прокуратури Горелик Роксолани Мирославівни відносно того, що матеріали справи не містять доказів фізичного чи психічного впливу на позивача, доказів, які б підтверджували ступінь страждань, а також доказів на підтвердження самих фактів неможливості реалізації будь-яких звичок і бажань, чи порушень соціальних зв`язків, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки  з досліджених доказів судом першої інстанції достовірно встановлено, що відносно позивача ОСОБА_1 на протязі 99 місяців було відкрито кримінальне провадження та проводились відповідні слідчі дії, що вимагало від нього  значних зусиль для здійснення свого  захисту від кримінального переслідування  та відновлення своїх громадянських прав, лише 29 жовтня 2014 року слідчим СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві  Коломієць О.О. було скасовано раніше накладений арешт на  майно ОСОБА_1 , а реально  лише  03 березня 2015 року ОСОБА_1  було повернуто грошові кошти та мобільні телефони, та лише 18 березня 2015 року -  належний йому автомобіль. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши в межах доводів апеляційних скарг правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне залишити без задоволення апеляційні скарги представника відповідача Служби безпеки України - Коломієць Владлени Вікторівни та представника відповідача Київської міської прокуратури Горелик Роксолани Мирославівни, а рішення Ржищівського міського суду Київської області від 09 червня 2021 року залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу представника відповідача Служби безпеки України - Коломієць Владлени Вікторівнизалишити без задоволення.
Апеляційну скаргу представника відповідача Київської міської прокуратури Горелик Роксолани Мирославівни залишити без задоволення.
Рішення Ржищівського міського суду Київської області від 09 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 07 грудня 2021 року.

Головуючий:                                                      Судді: