ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 597/1435/19	Головуючий у 1-й інстанції Дудяк С.В. 	
Провадження № 22-ц/817/1141/21 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Міщій О. Я., Шевчук Г. М., 
з участю секретаря - Романська К.М. 
представника апелянта — Кметика Я.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 597/1435/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 16 січня 2020 року (ухвалене суддею Дудяком С.В., повний текст якого складено 24 січня 2020 року) в справі за позовом ОСОБА_1 до Заліщицького районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, третя особа — ОСОБА_2 про визнання недійсними постанов та актів державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу,

В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Заліщицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області (далі – Заліщицький РВДВС ГТУЮ у Тернопільській області), третя особа – ОСОБА_4 про визнання недійсними постанов та актів державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в рамках виконавчого провадження, відкритого на підставі виконавчого листа від 16 жовтня 2012 року № 1905/30/2012, виданого Заліщицьким районним судом Тернопільської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованості в сумі 215599.18 грн. та 3233.98 грн судових витрат, державним виконавцем 01 листопада 2012 року накладено арешт на все майно ОСОБА_3 та заборонено його відчуження. 22 березня 2018 року майно боржника, зокрема: 1/3 частину будинковолодіння, що в АДРЕСА_1 ; 1/2 частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських приміщень, за вищевказаною адресою, в рахунок погашення боргу передано стягувачу ОСОБА_4 , як нереалізоване майно на електронних торгах ДП «СЕТАМ».
Позивач вважає, що постанова та акти державного виконавця винесені з порушенням чинного законодавства, а також його прав і свобод, з огляду на те, що майно, яке передано ОСОБА_4 та значиться таким, що належить боржнику ОСОБА_3 на підставі рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області, насправді таким не являється, оскільки рішення суду не є документом про право власності на майно, а лише документом, на підставі якого це майно може бути зареєстроване. Державним виконавцем, як вважає представник позивача, накладено арешт та в подальшому передано стягувачу майно, на яке відсутні правовстановлюючі документи. Окрім того, позивач володіє спірним майном спільно з іншими особами, а тому державний виконавець повинен був звернутися до суду з поданням про виділ частки боржника зі спільного майна, а оскільки він цього не зробив, частка майна позивача не була виділена в натурі, тобто не набула статусу самостійного об`єкта нерухомості та вказане майно не могло бути реалізовано з електронних торгів, а відтак, і передане стягувачу в рахунок погашення заборгованості як нереалізоване ДП «СЕТАМ» майно.
У зв`язку з наведеним просив суд скасувати постанову та два акти заступника начальника Заліщицького РВ ДВС ГТУЮ у Тернопільській області від 22 березня 2018 року ВП № 34758008 про передачу майна стягувачу в рахунок погашення суми боргу та судові витрати по справі покласти на відповідача.
Рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 16 січня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не звернув увагу, що при проведенні виконавчих дій, державний виконавець повинен був з`ясувати чи належить майно, що підлягає реалізації в рахунок погашення заборгованості, саме боржнику. В ході слухання справи у суді першої інстанції представник Заліщицького районного відділу ДВС Чокан Б.С. ствердив, що під час проведення примусових дій щодо передачі майна ОСОБА_3 стягувачу в рахунок заборгованості він керувався лише рішенням Заліщицького районного суду від 15 липня 2013 року у справі №597/723/13-ц, яким було проведено поділ майна подружжя. Однак, суд не зауважив, що саме рішення суду не може засвідчувати право власності за ОСОБА_3 , оскільки, згідно із вимогами ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», рішення суду є лише тим документом, який надає право особі провести реєстрацію права власності на нерухомість. Окрім того, судом не з`ясовано з чого саме складається 1/3 частина будинку ОСОБА_3 та що було предметом оцінки майна боржника експертами, які не були присутні в житловому будинку, що в АДРЕСА_1 .
У зв`язку з викладеним просить суд рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 16 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити.
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 19 травня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Постанову Тернопільського апеляційного суду від 19 травня 2020 року скасовано та передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Відзив на апеляційну скаргу від учасників по справі до суду не надходив.
В судовому засіданні представник апелянта — ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви, викладені в ній.
Інші сторони в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином буди повідомлені про день і час слухання справи.
Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Судом встановлено наступні обставини.
Рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 30 липня 2012 року, що набрало законної сили, у справі №1905/308/2012 стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 кошти в сумі 215599.18 грн. та 3233.98 грн. судових витрат.
На виконання вказаного рішення суду 16 жовтня 2012 року Заліщицьким районним судом видано виконавчий лист №1 (т.1 а.с.50).
Постановою заступника начальника відділу ДВС від 16 жовтня 2012 року відкрито виконавче провадження №34758008 з виконання вищевказаного рішення суду (т.1 а.с.9).
05 березня 2013 року виконавче провадження №34758008 приєднане постановою начальника відділу ДВС до зведеного виконавчого провадження №36897514 (т.1 а.с.11).
ОСОБА_3 та ОСОБА_6 за час перебування у зареєстрованому шлюбі 14 лдистопада 2009 року придбано житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 . 28 жовтня 2009 року придбано земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0.0575 га., що знаходиться в АДРЕСА_1 . 28 жовтня 2010 року придбано земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських приміщень площею 0.01493 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 .
Титульним власником вищевказаного нерухомого майна значився позивач ОСОБА_3 . Однак, відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
Рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 15 липня 2013 року по справі №597/723/13-ц скасовано постанову ВДВС Заліщицького РУЮ про арешт майна ОСОБА_3 та оголошення заборони на його відчуження (т.1 а.с.57-58).
Додатковим рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 21 березня 2014 року по справі №597/723/13-ц за ОСОБА_3 залишено право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що в АДРЕСА_1 , 1/2 частину земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, що в АДРЕСА_1 , 1/2 частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських приміщень, що в АДРЕСА_1 , 1/2 частину нежитлового приміщення (телятника), що в АДРЕСА_2 .
Вказані рішення суду набрали законної сили.
02 грудня 2016 року постановою заступника начальника відділу ДВС описано та накладено арешт на нерухоме майно боржника ОСОБА_3 - 1/3 частину будинковолодіння, що в АДРЕСА_1 та 1/2 частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських приміщень за вищевказаною адресою (т.1 а.с.59-61).
Постановою заступника начальника відділу ДВС від 29 вересня 2017 року призначено суб`єкта оціночної діяльності для участі у виконавчому провадженні — ПП “Експертоцінка” (т.1 а.с.70).
Постановою заступника начальника ВДВС Заліщицького РУЮ від 12 жовтня 2017 року призначено суб`єкта оціночної діяльності для участі у виконавчому провадженні — ОСОБА_7 (т.1 а.с.72)
Вищевказані суб`єкти господарювання надали державному виконавцю свої звіти про оцінку нерухомого майна 25 жовтня 2017 року та 24 жовтня 2017 року, відповідно до яких ринкова вартість 1/3 частини житлового будинку на момент оцінки становила 69760 гривень, ринкова вартість 1/2 частини земельної ділянки на момент оцінки становила 27090.50 гривні (т.1 а.с.73-94).
Державним виконавцем направлялася Головному територіальному управлінню юстиції у Тернопільській області заявка на реалізацію арештованого майна ОСОБА_3 та таке майно було виставлено на електронні торги ДП “СЕТАМ”.
Вказані електронні торги 14 грудня 2017 року не відбулися з причини відсутності допущених учасників торгів, згідно з протоколом №303377 (т.1 а.с.108).
04 січня 2018 року електронні торги повторно не відбулися з аналогічної причини, згідно з протоколом №309262 (т.1 а.с.111).
24 січня 2018 року електронні торги не відбулися втретє з тієї ж причини, згідно з протоколом №313029 (т.1 а.с.114).
Після цього, державним виконавцем було запропоновано стягувачу ОСОБА_4 залишити за собою нереалізоване майно в рахунок погашення боргу, листом №1312/1330 від 12 березня 2018 року, на що останній погодився письмовою заявою від 21 березня 2018 року (т.1 а.с.117-118).
22 березня 2018 року заступник начальника відділу ДВС постановою передав ОСОБА_4 в рахунок погашення боргу за виконавчим листом №597/308/2012 майно боржника ОСОБА_3 - 1/3 частину будинковолодіння, що в АДРЕСА_1 ; 1/2 частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських приміщень, що за вищевказаною адресою (т.1 а.с.120).
22 березня 2018 року заступник начальника відділу ДВС виніс оспорювані акти про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу (т.1 а.с.122-124).
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.
Відповідно до положень ст.1 Закону України “Про виконавче провадження” - виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно із ст.3 ч.1 п.1 Закону України “Про виконавче провадження” підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Відповідно до положень ст.56 ч.ч.1-3 Закону України “Про виконавче провадження” арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису.
За вимогами ч.1 ст.20 Закону України “Про виконавче провадження” для з`ясування та роз`яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, виконавець виносить постанову про залучення експерта або спеціаліста (кількох експертів або спеціалістів), а для проведення оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання.
Положеннями ст.61 ч.ч.1, 6, 8, 9 Закону України “Про виконавче провадже-ння”, визначено, що реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у ст.56 ч.8 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. У разі нереалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. У разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дня надходження від виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати виконавчого провадження, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягуються виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові. Майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно.
Згідно ч.1 ст.181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч.1 ст.182 ЦК України).
Відповідно до положень п.9 ч.1 ст.27 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність є різновидом права власності, що ускладнена множинністю суб`єктів. Крім того, специфіка правовідносин спільної власності полягає в єдності об`єкта права власності відносно зазначеної множинності суб`єктів такого права.
Відповідно до ст.177 ЦК України частка у праві спільної власності є об`єктом цивільних прав.
Так, ч. 1 ст. 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
З урахуванням наведеного, правовий режим спільної власності може передбачати визначення часток кожного із співвласників у праві спільної власності (спільна часткова) або відсутність такого визначення у праві спільної власності (спільна сумісна). Згідно з наведеним критерієм спільна власність поділяється на спільну часткову і спільну сумісну.
Розмір часток у праві спільної часткової власності вважається рівним. При цьому, якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.
За змістом ст.361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.
Відповідно до положень ч.2 ст.366 ЦК України кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов`язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.
З матеріалів справи вбачається, що оспорювані постанова та акти державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу повністю узгоджуються з положеннями ч.ч.1, 6, 8, 9 ст.61, ч.8 ст.56 Закону України “Про виконавче провадження”.
Судом першої інстнації обґрунтовано не прийнято до уваги твердження представника позивача про те, що постанова та акти державного виконавця винесені з порушенням чинного законодавства, порушують законні права і свободи позивача, тому підлягають скасуванню з огляду на те, що майно, яке передано стягувачу, та значиться таким, що належить на підставі рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області власністю позивача ОСОБА_8 , насправді таким не являється, оскільки саме рішення суду не є документом про право власності на майно, а лише документом на підставі якого це майно може бути зареєстроване.
Встановлено, що позивач ОСОБА_3 був титульним власником усього нерухомого майна до його поділу між подружжям, в той час як вказане майно було належним чином зареєстроване у відповідних Державних реєстрах, та залишився після його поділу майна подружжя власником 1/3 частини житлового будинку та 1/2 частини земельної ділянки.
Апеляційний суд зазначає, що поняття «визначення частки» і «виділення частки в натурі» є різними за своїм змістом правовими поняттями, а частиною шостою статті 52 Закону про ВП 1999 (частина шоста статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» в чинній редакції є тотожною) передбачена лише необхідність визначення частки боржника у спільному майні, якщо така частка не визначена.
Таким чином, частка у праві спільної часткової власності є самостійним об`єктом цивільних прав, яка може бути об`єктом продажу з публічних (електронних) торгів, передачі стягувачу в рахунок погашення боргу, без її виділу в натурі з об`єкта нерухомого майна; у разі виявлення державним виконавцем майна, яким боржник володіє спільно з іншими особами, і частка боржника у якому не визначена, для звернення стягнення на частку боржника державний виконавець звертається до суду з поданням про визначення частки боржника у такому майні.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року в справі № 367/6231/16-ц та постанові КЦС у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року в справі № 686/25616/13.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду, що факт не проведення ОСОБА_3 державної реєстрації належних йому часток нерухомого майна, після поділу між подружжям, не може бути перешкодою для передачі такого майна стягувачу в рахунок погашення боргу ОСОБА_3 в рамках виконавчого провадження про стягнення коштів з останнього в користь ОСОБА_4 , з огляду на можливість таким чином ОСОБА_3 своєю бездіяльністю унеможливлювати реальне виконання рішення суду, за яким він являється боржником перед ОСОБА_4 . 
Доводи апелянта про порушення відділом ДВС гарантованого положеннями статті 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права позивача на мирне володіння майном суд підставно не прийняв до уваги, оскільки нормою статтею п.8 ч.1 ст.346 ЦК України передбачено припинення права власності у випадку звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника, що знайшло своє відображення у рішеннях Європейського суду з прав людини (рішення ЄСПЛ від 10 липня 2007 року у справі “Kanala v. Slovakia” (Канала проти Словаччини), заява № 57239/00).
Твердження апелянта про порушення прав позивача оспорюваними постановою та актами відділу ДВС, оскільки частка майна позивача не була виділена в натурі, тобто не набула статусу самостійного об`єкта нерухомості, вказане майно не могло бути реалізовано з електронних торгів, колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на їх спростування нормами ст.ст.361, 366 ЦК України.
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням їм правильної правової оцінки.
У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відмовляючи в задоволенні позову, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.
Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.
Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 16 січня 2020 року — залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Дата складення повного тексту постанови — 29 листопада 2021 року.

Головуючий 
Судді