Ухвала
Іменем України
 
15 листопада 2021 року
місто Київ
 
справа № 489/4267/21
провадження № 61-18047ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Преміум Лігал Колекшн», Товариство з обмеженою відповідальністю «НЕРУХОМІСТЬ-ЗАКОН ТА ПОРЯДОК»,
третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Дар`я Володимирівна,
розглянув касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «НЕРУХОМІСТЬ-ЗАКОН ТА ПОРЯДОК» на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 липня 2021 року, постановлену суддею Коваленком І. В., та постанову Миколаївського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року, ухвалену колегією суддів у складі: Базовкіної Т. М., Царюк Л. М., Яворської Ж. М.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Шимова О. В. у червні 2021 року звернулася до суду із позовом, у якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 25 березня 2021 року, укладений між відповідачами, скасувати реєстрацію права власності, витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «НЕРУХОМІСТЬ-ЗАКОН ТА ПОРЯДОК» (далі - ТОВ «НЕРУХОМІСТЬ-ЗАКОН ТА ПОРЯДОК») із незаконного володіння та визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Позивач у липні 2021 року подала до суду заяву про забезпечення позову.
Заява обґрунтовувалася тим, що перехід права власності на предмет іпотеки (квартиру) відбувся без узгодження із позивачем умов такого відчуження та попередження про таке. Позивач зазначає, що TOB «НЕРУХОМІСТЬ-ЗАКОН ТА ПОРЯДОК» всупереч статті 40 Закону України «Про іпотеку» щодо виселення мешканців, без рішення суду та без попередження протиправно змінено вхідні замки, що унеможливлює володільцям та особам, які займають квартиру, потрапити до приміщення та забрати свої речі. На цей час у спірній квартирі перебувають особисті речі позивача та її родичів, втім через протиправні дії відповідача доступ до речей відсутній. За наведених обставин, на переконання позивача, є підстави вважати, що відповідач може здійснити відчуження спірного нерухомого майна на користь третіх осіб, що, у подальшому, у разі задоволення вимог позивача унеможливить або утруднить виконання рішення суду.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 липня 2021 року, залишеною без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року, заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.
Заборонено ТОВ «НЕРУХОМІСТЬ-ЗАКОН ТА ПОРЯДОК», державному реєстратору, іншим особам, уповноваженим здійснювати реєстраційні дії, вчиняти дії, пов`язані з відчуженням квартири АДРЕСА_1 .
Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції, врахувавши доводи позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, з урахуванням обґрунтованості таких вимог, наявності зв`язку між заходами із забезпечення позову і предметом позову, в тому числі, ефективності способу забезпечення позову, які заявник просить застосувати, забезпечення фактичного виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів, зокрема у разі відчуження спірної квартири, - визнав наявними підстави для задоволення заяви про забезпечення позову. Суд зробив висновок, що вжиття таких заходів забезпечення позову є співмірним пред`явленому позову, невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позову.
Також суд апеляційної інстанції врахував ризик відчуження відповідачем спірного нерухомого майна на користь третіх осіб, що може призвести до порушення прав позивача на судовий захист.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку 03 листопада 2021 року, ТОВ «НЕРУХОМІСТЬ-ЗАКОН ТА ПОРЯДОК» просить скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 липня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується тим, що судами першої та апеляційної інстанцій здійснено забезпечення позову лише на підставі припущень позивача про потенційну можливість відчуження спірної квартири. Вимоги позову містять вимоги немайнового характеру, зокрема про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування реєстрації права власності, які, у рази їх задоволення, не вимагатимуть примусового виконання.
На переконання заявника, суди першої та апеляційної інстанцій не з`ясували, яким чином вжитий захід забезпечення позову сприятиме справедливому та ефективному захисту порушеного права позивача.
ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з таких підстав.
Право, застосоване судом
Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвалу суду першої інстанції щодо забезпечення позову, після її перегляду в апеляційному порядку.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Зі змісту оскаржуваних судових рішення Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.
Такий висновок Суд зробив з огляду на таке.
У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін 
(частина перша статті 12 ЦПК України).
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.
Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Тож умовою застосування забезпечення позову як сукупності процесуальних дій є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову, перелік яких визначений у статті 150 цього Кодексу, а також інші заходи, необхідні для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 частини першої статті 150 ЦПК України.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.
Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати або знецінити, якщо такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.
Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, відомості про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Встановлені судами обставини
04 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством комерційним банком «Надра» (далі - АТ КБ «Надра») укладено договір споживчого кредиту № 08/09/2007/840К-2088, на забезпечення якого того ж дня укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Поліщук Л. В., предмет договору іпотеки - квартира АДРЕСА_1 , яка є у власності позивача на підставі договору купівлі-продажу від 04 лютого 2008 року.
30 квітня 2020 року АТ КБ «Надра» відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «Преміум Лігал Колекшн» (далі - ТОВ «Преміум Лігал Колекшн») право вимоги за зазначеним іпотечним договором на підставі договору про відступлення права вимоги № GL3N217215.
25 березня 2021 року ТОВ «Преміум Лігал Колекшн» здійснило відчуження предмету іпотеки - квартири АДРЕСА_1 на користь ТОВ «НЕРУХОМИСТЬ-ЗАКОН ТА ПОРЯДОК» на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д. В.
Судами встановлено, що позивач звернулася до суду із позовом щодо правомірності позбавлення її права власності на нерухоме майно, квартиру.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову шляхом заборони здійснювати дії, пов`язані із державною реєстрацією прав на згадану квартиру, суди першої та апеляційної інстанцій врахували, що між сторонами дійсно виник спір щодо правомірності відчуження спірної квартири, скасування реєстрації права власності на зазначене нерухоме майно, витребування його із незаконного володіння та визнання права власності на таке майно.
Отже, предметом спору є оцінка правомірності набуття ТОВ «НЕРУХОМІСТЬ-ЗАКОН ТА ПОРЯДОК» права власності на квартиру АДРЕСА_1 , витребування цього майна із володіння у зв`язку з незаконним набуттям.
За наведених обставин наступне відчуження спірної квартири зумовить необхідність вчинення ОСОБА_1 додаткових зусиль з метою захисту порушеного права, зокрема, шляхом звернення із позовом до нового власника.
Такий ризик є виправданим, відповідає меті забезпечення позову та є ефективним способом вжиття заходів, у зв`язку з цим доводи заявника про неспівмірність заходів забезпечення позову та невідповідність ефективному його способу пред`явленим позовним вимогам Верховний Суд визнає необґрунтованими.
Доводи касаційної скарги про те, що вимоги позову містять вимоги немайнового характеру, а саме визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування реєстрації права власності, які, у рази їх задоволення, не вимагатимуть примусового виконання, є безпідставними, оскільки ОСОБА_1 пред`явлено позовні вимоги також і майнового характеру, зокрема, про витребування спірної квартири із незаконного володіння, у рази їх задоволення судом підлягатимуть примусовому виконанню.
Зважаючи на наведене, враховуючи, що з приводу оцінки, зокрема правомірності набуття ТОВ «НЕРУХОМІСТЬ-ЗАКОН ТА ПОРЯДОК» права власності на квартиру АДРЕСА_1 , витребування із незаконного володіння цього майна дійсно існує спір, Верховний Суд зробив висновок, що забезпечення позову шляхом заборони здійснювати реєстраційні дії щодо відчуження спірної квартири є доцільним та виправданим способом охорони інтересів позивача на час розгляду справи.
Правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, зокрема від 16 серпня 2018 року у справі № 910/1040/18, від 26 жовтня 2020 року у справі № 907/477/20, від 20 січня 2021 року у справі № 914/1450/20, від 21 січня 2021 року № 363/1448/20 (провадження № 61-15118св20), від 10 лютого 2021 року у справі № 709/853/20 (провадження 
№ 61-14722св20), від 24 березня 2021 року у справі № 760/13059/19 (провадження № 61-3104св20), на які посилається заявник, не суперечать висновкам судів першої та апеляційної інстанцій щодо підстав застосування заходів забезпечення позову у цій справі, застосування загальних засад співмірності вжитих заходів пред`явленому позову та ефективності таких заходів з метою запобігання порушень прав позивача, у разі задоволення позову.
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 
(далі - Конвенція); якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута. 
Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини 
(далі - ЄСПЛ) визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).
При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).
Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).
Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» ЄСПЛ зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»).
З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ТОВ «НЕРУХОМІСТЬ-ЗАКОН ТА ПОРЯДОК» на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 липня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року є необґрунтованою.
Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.
Керуючись пунктом 2 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ :
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «НЕРУХОМІСТЬ-ЗАКОН ТА ПОРЯДОК» на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 липня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум Лігал Колекшн», Товариства з обмеженою відповідальністю «НЕРУХОМІСТЬ-ЗАКОН ТА ПОРЯДОК», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Дар`я Володимирівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування реєстрації права власності, витребування із незаконного володіння, визнання права власності, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             С. О. Погрібний

                                                                                                            Г. І. Усик

                                                                                                            В. В. Яремко