П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/10288/21	
Головуючий в 1 інстанції: Радчук А.А.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді – доповідача	Кравця О.О.	
судді –	Зуєвої Л.Є.	
судді – при секретарі: 	Коваля М.П. Юрчак М.Р.	
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2021 року по справі № 420/10288/21, прийнятого в порядку письмового провадження у складі судді Радчука А.А., за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу та зобов`язання вчинити дії,-
ВСТАНОВИВ:

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ І РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ:

17.06.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ГУ ДМС України в Одеській області, в якому просив:
визнати наказ ГУ ДМСУ в Одеській області № 107 вiд 08.06.2021 р., про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним і скасувати його;
зобов`язати ГУ ДМСУ в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо ОСОБА_1 .
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2021 року у задоволенні позову було відмовлено.

II.          КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ , УЗАГАЛЬНЕНІ  ДОВОДИ АПЕЛЯНТА ТА ІНШИХ УЧАСНИКІВ АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ:

Не погоджуючись з Одеського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2021 року позивач подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що судом 1-ї інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права та просив його скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Вимоги апеляційної скарги апелянт, обґрунтовує тим, що заява позивача відповідає критеріям Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту».
Апелянт зазначає, що ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням в країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
Також апелянт вказує на те, що у рішенні суду 1-ї інстанції відсутні будь-які посилання на інформацію по країні походження.
Апелянт зазначив, що обов`язок встановлення всіх фактичних обставин особової справи не може перекладатися з відповідного працівника державної міграційної служби на особу, що звертається за захистом.

III.          ПРОЦЕДУРА АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ: 

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 вересня 2021 року відкрито апеляційне провадження.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 вересня 2021 року призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст.124 -127 КАС України.
Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав: 

IV.          ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , країна  постійного  проживання  - Туреччина, за віросповіданням – християнин (ортодокс),  сімейний  стан - неодружений.
23.04.2021р. Йеген Каані Ніязі вилетів з м. Анталія (Туреччина)  до м. Кишинів (Молдова), де  перебув 10 днів, після чого на автобусі вибув до м. Києва, а до Одеси виїхав через 5 днів.
31.05.2021р. ОСОБА_1 звернувся   до   управління   з  питань  шукачів  захисту   та соціальної  міграції ГУДМС  в  Одеській   області   із   заявою  про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Підставою  для  звернення   із  заявою  про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту  були наступні обставини. Біля будинку позивача знаходилась мечеть, з якої постійно гучно лунали молитви. Позивач просив зменшити гучність молитв, проте, його почали переслідувати. Через місяць після цього  його вдарили по голові металевою палкою та розбили голову. При цьому в районі його проживання  є багато секретних служб, які можуть атакувати позивача в будь-який час  (а/с 45-49).
Наказом Головного  управління ДМС  в  Одеській  області  №107   від  08.06.2021р. (а/с 132),  на підставі письмового  висновку  головного  спеціаліста   відділу   по роботі з шукачами захисту ОСОБА_2 стосовно матеріалів особової справи  №2021 ОD0081 (а/с 119-124),  відмовлено громадянину Туреччини ОСОБА_1 в  оформленні  документів  для  вирішення  питання щодо  визнання  біженцем  або  особою,  яка  потребує  додаткового   захисту.
Відповідно до зазначеного висновку міграційною службою було встановлено, що  з матеріалів особової справи спостерігається, що історія переслідування заявника є необґрунтованою і він не зміг належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності в нього ознак, передбачених пп. 1, 13 ст. 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту” від 2011 року. З матеріалів особової справи шукача захисту вбачається, що ним не були надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину. Під час проведення співбесід заявник не надав жодних конкретних фактів або усних тверджень, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину. Також, шукачем захисту не були зазначені обставини, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до нього або його близьких родичів невибіркового насилля громадянської належності. Зважаючи на викладене, можливо дійти висновку, що відносно особи не здійснювались дії, які можливо визначити як акти переслідування за конвенційними ознаками статусу біженця, а саме пов`язані ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Разом із тим, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні. Аналізом матеріалів особової справи, можливо заявника, встановити що у випадку повернення до Туреччини йому не можуть загрожувати смертна кара, нелюдське, або таке, що принижує людську гiднiсть поводження або покарання. Шукач захисту не зміг чітко обґрунтувати, яка саме небезпека може очікувати на нього у випадку повернення до крапни громадянської належності. Крім цього, слід зазначити, що до свого виїзду з Туреччини у 2021 році, він перебував на території інших держав (Сербія, Македонія, Албанія, Білорусь), у тому числі України, у 2020 році, де не здійснював спроби звернення за міжнародним захистом у зв`язку з тим, що він відразу не міг знайти відповідні організації або йому не подобались міста перебування, повернення до Туреччини було мотивовано закінченням грошових засобів.
У Додатках до висновку проаналізовано інформацію про країну походження, (а/с 125-131), з якої не вбачається наявності доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, а саме:
Назва статті: Turkish students increasingly resisting religion, study suggests 
Сайт:          https://www.theguardian.com/world/2020/apr/29/turkish-students-increasingly-resisting-religion-study-suggests  
Дата: 29.04.2020 року

Назва статті: 2019 Report on International Religious Freedom; Turkey 
Сайт: https://www.ecoi.net/en/document/2031216.html  
Дата: 10.06.2020 року
На основі звіту: USDOS - US Department of State

Назва статті: 2019 Report on International Religious Freedom: Turkey
Сайт: https://www.ecoi.net/en/document/2031216.html  
Дата: 10.06.2020 року
На основі звіту: USDOS - US Department of State

Назва статті: 2019 Report on International Religious Freedom: Turkey 
Сайт: https://www.ecoi.net/en/document/2031216ohtml  
Дата: 10.06.2020 року
На основі звіту: USDOS - US Department of State

Назва статті: Turkish president extends Easter wishes to Christians 
Сайт:          https://www.aa.com.tr/en/turkey/turkish-president-extends-easter-wishes-to-christians/2197433  
Дата: 03.04.2021 року

Назва статті: Turkish Christians: Information is the start towards change 
Сайт:          https://evangehcalfocus.com/european-evangelical-alliance/9280/turkish-christians-information-is-the-start-towards-change  
Дата: 08.12.2020 року

Назва статті: «План действий в сфере прав человека - шаг к укреплению демократии в Турции».
11.06.2021 року Позивач отримав повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за № 5/1-428 від 08.06.2021 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а/с 136).
V.  РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) ТА ОЦІНКА СУДУ :
Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Відповідно до п.1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI (далі Закон України №3671-VI), біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
За приписами п.13 ч.1 статті 1 Закону України №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно ч.ч.1 та 2 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до ч.1 статті 7 Закону України №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника.
За змістом частини 1 статті 8 Закону України №3671-VI протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
Частинами 1 та 2 статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.
Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.
За змістом частин 11 та 12 статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.
Згідно ч. 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Як передбачено ч.2 статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.
Відповідно до п. 2.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які затвердженні наказом МВС України №649 від 07.09.2011 року, уповноважена посадова особа органу міграційної служби, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту або її законний представник, у випадках, передбачених Законом:
а) встановлює особу заявника;
б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків;
г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача;
ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону (3671-17) порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні);
е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви;
є) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.
Згідно ст.15 Закону  України, від 29.06.2004,  № 1906-IV "Про міжнародні договори України", чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Згідно з принципом сумлінного дотримання міжнародних договорів Україна виступає за те, щоб й інші сторони міжнародних договорів України неухильно виконували свої зобов`язання за цими договорами. 
Згідно ст.14 Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, вчинену у частині політичних положень (преамбула, стаття 1, розділи I, II, VII) від 21 березня 2014 року в м. Брюсселі та у частині торговельно-економічних і галузевих положень (розділи III, IV, V, VI) 27 червня 2014 року в м. Брюсселі, ратифікованої Законом України, від 16.09.2014,  № 1678-VII "Про ратифікацію Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони", в рамках співробітництва у сфері юстиції, свободи та безпеки Сторони надають особливого значення утвердженню верховенства права та укріпленню інституцій усіх рівнів у сфері управління загалом та правоохоронних і судових органів зокрема. Співробітництво буде спрямоване, зокрема, на зміцнення судової влади, підвищення її ефективності, гарантування її незалежності та неупередженості та боротьбу з корупцією. Співробітництво у сфері юстиції, свободи та безпеки буде відбуватися на основі принципу поваги до прав людини та основоположних свобод.
Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі Конвенція) , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.
Статтею 2 Протоколу N 4, якою у відповідній частині передбачено наступне:
"1. Кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.
3. На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.
4. Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдовуються суспільними інтересами в демократичному суспільстві".
Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року ,суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Стаття 2 § 2 Протоколу № 4 гарантує кожному право залишати будь-яку країну, щоб переїхати до будь-якої іншої країни на власний вибір, куди його можуть пустити. (див. цитоване рішення Peltonen, стор. 43, і цитовані рішення Baumann, §§ 62-63, Napijalo, §§ 69-73, і Nalbantski, § 61). Тож слід встановити, чи таке порушення було «передбачене законом», переслідувало одну чи кілька законних цілей, визначених статтею 2 § 3 Протоколу № 4, і чи воно було «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення цієї або цих цілей. (див.п.30 рішення у справі «STAMOSE ПРОТИ БОЛГАРІЇ» (Заява № 29713/05)від 27 листопада 2012 року, яке набуло статусу остаточного 27.02.2013 р.)
Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 29.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.
Згідно Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, іноземець, який законно проживає на території держави, не може бути висланий за її межі інакше ніж на виконання рішення, прийнятого відповідно до закону, і повинен мати можливість:
a) наведення доводів проти свого вислання;
b) перегляду своєї справи;
c) представлення з цією метою перед компетентним органом або перед особою чи особами, призначеними цим органом (стаття 1).
Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Положення цієї Конвенції не поширюються на тих осіб, щодо
яких є серйозні підстави вважати, що вони:
a) вчинили злочин проти миру, військовий злочин або злочин проти людяності, як це визначено в міжнародних актах, укладених з метою вжиття заходів щодо подібних злочинів;
b) вчинили тяжкий злочин неполітичного характеру за межами країни, яка надала їм притулок, і до того, як вони були допущені до цієї країни як біженці;
c) винні у вчиненні дій, які суперечать цілям і принципам Організації Об`єднаних Націй.
Ст.1 Згідно Розділу 1 Цілі та Принципи Статуту ООН
Організація Об`єднаних Націй має на Меті:
1. Підтримувати міжнародний мир та безпеку і з цією метою вживати ефективних колективних заходів для запобігання та усунення загрози миру й придушення актів агресії, або інших порушень миру, і проводити мирними засобами, відповідно до принципів справедливості та міжнародного права, залагоджування або розв`язання міжнародних конфліктів або ситуацій, що можуть призвести до порушення миру.
2. Розвивати дружні відносини між націями на основі дотримання принципу рівноправності та самовизначення народів, а також вживати інших відповідних заходів для зміцнення загального миру.
3. Здійснювати міжнародне співробітництво в сфері розв`язання міжнародних проблем економічного, соціального, культурного та гуманітарного характеру й у заохоченні та розвитку поваги до прав людини й основних свобод для всіх, без розрізнення раси, статі, мови та релігії.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців( надалі Керівництво) ,особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Пунктами 66 та 195 Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.
Згідно з Позицією УВКБ ООН Про обов`язки та стандарти доказів у біженців 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.
Згідно п.10, 11.вказаної Позиції неспроможність надати документальне свідчення на підкріплення усного твердження не повинно заважати прийняттю позитивного рішення, якщо таке твердження відповідає відомим фактам і загальний рівень правдоподібності заявника високий. Правдоподібність вважається встановленою, якщо заявник представив у своїй заяві історію, що є логічно послідовною та вірогідною, не суперечить загальновідомим фактам, і таким чином, на основі балансування ймовірностей їй можна вірити.
Приписами п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 (надалі Директива № 8043/04) передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: - заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; - усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; - твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; - заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Відповідно до положень ст.15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU серйозна шкода включає в себе:
- смертну кару або приведення її у виконання;
- тортури, нелюдське, або принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження;
- серйозна і індивідуальна загроза життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.
ІНФОРМАЦІЯ ЩОДО ПРАВ ЛЮДИНИ У КРАЇНІ ПОХОДЖЕННЯ.

За змістом Докладу Amnesty International 2020/21: «Права человека в современном мире» відсутня інформація щодо порушень у Республіці Туреччина прав людини на підставі релігійного підґрунтя (у тому числі переслідування християн).
Сайт: https://www.refworld.org.ru/docid/609eb13b64e.html
Дата: 07.04.2021 року.

З Рапорту організації «Open Doors» щодо переслідування християн у світі за період від 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року також не вбачається інформації щодо переслідування християн у Республіці Туреччина.
Назва статті: Рапорт організації «Open Doors»: кожен восьмий християнин зазнає переслідувань.
Сайт: https://www.vaticannews.va/uk/world/news/2021-01/raport-open-doors-2021.html
Дата: 13 січня 2021 року.

Назва статті: Turkish students increasingly resisting religion, study suggests 
Сайт:          https://www.theguardian.com/world/2020/apr/29/turkish-students-increasingly-resisting-religion-study-suggests  
Дата: 29.04.2020 року
Зміст статті: Young people likely to challenge Islam and see themselves as less religious than previous generations.
Despite more than a decade of efforts by Recep Tayyip Erdogan’s ruling Justice and Development party (AKP) to mould a generation of pious Turks, the country’s youth appears to be turning away from religion.
Turkey’s founder, Mustafa Kemal Ataturk, banished religion from public life, creating a secular, pro-western republic that broke with the Ottoman past...
... Yet a study by Sakarya university and the ministry of education from earlier this year looking at religious curricula in Turkey’s school system found that students are “resisting compulsory religion lessons, the government’s ‘religious generation’ project and the concept of religion altogether”.
Almost half of the teachers interviewed said their students were increasingly likely to describe themselves as atheists, deists or feminists, and challenge the interpretation of Islam being taught at school.
Polling by the agency Konda in 2019 also found that people aged 15-29 described themselves as less “religiously conservative” than older generations, and less religious than the same age group a decade earlier - respondents said they did not necessarily cover their hair, pray regularly or fast during Ramadan.
The overall drop in people who described themselves as religiously conservative was 7%, down from 32% in 2008, and those who said they fast during Ramadan declined from 77% to 65%.
The shift away from religion among Turkey’s younger generation follows a trend seen in many industralised countries. But some wonder if it is also a backlash to almost two decades of the AKP5 s pushy brand of political Islam.
The 2019 survey only revealed a slight drop in religiosity overall. In a country where around half of the 82-million-strong population is under 30, however, even small societal attitude changes could have a dramatic impact on Turkish politics in future.
(неофіційний переклад): Молоді люди, які, можливо, кинуть виклик ісламу і вважають себе менш релігійними, ніж попередні покоління.
... Незважаючи на понад десятиліття зусиль правлячої партії "Справедливість і розвиток" Реджепа Таиїпа Ердогана (АКР) сформувати покоління благочестивих турків, молодь країни, як здається, відвертається від релігії. Засновник Туреччини Мустафа Кемаль Ататюрк вилучив релігію з суспільного життя, створивши світську прозахідну республіку, яка порвала з османським минулим ...
.. Проте дослідження університету Сакарії та міністерства освіти від початку цього року, яке вивчало релігійні навчальні програми в турецькій шкільній системі, показало, що студенти "протистоять обов`язковим урокам релігії, урядовому проекту" релігійного покоління "та концепції релігії".
Майже половина опитаних викладачів заявили, що їхні студенти все частіше описують себе як атеїстів, деїстів чи феміністок та кидають виклик тлумаченню ісламу, що викладають у школі.
Опитування агентства Konda у 2019 році також виявило, що люди у віці 15-29 років описували себе як менш "релігійно консервативні", ніж старші покоління, і менш релігійні, ніж та сама вікова група десятиліттям раніше -респонденти сказали, що вони не обов`язково покривали волосся, молилися регулярно або дотримувалися посту під час Рамадану.
Загальне зменшення кількості людей, які називали себе релігійно консервативними, становило 7%, порівняно з 32% у 2008 році, а тих, хто сказав, що вони постяться під час Рамадану, зменшилася з 77% до 65%.
Відхід від релігії серед молодого покоління Туреччини слідує тенденції, яка спостерігається у багатьох індустріальних країнах. Але деякі задаються питанням, чи є це також реакцією на майже два десятиліття наполегливої марки політичного ісламу АКР.
Опитування 2019 року виявило лише незначне падіння релігійності загалом. У країні, де приблизно половина 82-мільйонного населення до 30 років, однак, навіть незначні зміни в суспільстві можуть мати значний вплив на турецьку політику в майбутньому.

Назва статті: 2019 Report on International Religious Freedom; Turkey 
Сайт: https://www.ecoi.net/en/document/2031216.html  
Дата: 10.06.2020 року
На основі звіту: USDOS - US Department of State
Зміст статті:... Estimates of other groups include fewer than 1,000 Yezidis; 5,000 Jehovah’s Witnesses; 7,000-10,000 members of Protestant denominations; fewer than 3,000 Chaldean Christians; and up to 2,500 Greek Orthodox Christians. There also are small, undetermined numbers of Bulgarian Orthodox, Nestorian, Georgian Orthodox, Ukrainian Orthodox, Syriac Catholic, Armenian Catholic, and Maronite Christians. The Church of Jesus Christ of Latter-day Saints (Church of Jesus Christ) estimates its membership at 300 individuals...
(неофіційний переклад): ... Оцінки інших груп включають менше 1000 єзидів; 5000 Свідків Єгови; 7 000-10 000 представників протестантських конфесій; менше 3000 християн-халдеїв; і до 2500 грецьких православних християн. Є також невелика невизначена кількість болгарських православних, несторіанських, грузинських православних, українських православних, сирійських католиків, вірменських католиків та маронитських християн. Церква Ісуса Христа Святих останніх днів (Церква Ісуса Христа) оцінює своє членство в 300 осіб ...

Назва статті: 2019 Report on International Religious Freedom: Turkey
Сайт: https://www.ecoi.net/en/document/2031216.html  
Дата: 10.06.2020 року
На основі звіту: USDOS - US Department of State
Зміст статті: ... The constitution defines the country as a secular state and provides for freedom of conscience, religious belief, conviction, expression, and worship. It stipulates individuals may not be compelled to participate in religious ceremonies or disclose their religion, and acts of worship may be conducted freely as long as they are not directed against the “integrity of the state.” The constitution prohibits discrimination on religious grounds and exploitation or abuse of “religion or religious feelings, or things held sacred by religion” or “even partially basing” the order of the state on religious tenets...
... According to labor law, private and public sector employers may not discriminate against employees based on religion. Employees may seek legal action against an employer through the Labor Court. If an employee can prove a violation occurred, the employee may be entitled to compensation of up to four months of salary in addition to the reversal of the employment decision... (неофіційний переклад): ... Конституція визначає країну як світську державу і передбачає свободу совісті, релігійних переконань, визнання, висловлювання та культу. Він передбачає, що особи не можуть бути примушені брати участь у релігійних церемоніях або розголошувати свою релігію, а богослужіння можуть здійснюватися вільно, якщо вони не спрямовані проти "цілісності держави". Конституція забороняє дискримінацію за релігійною ознакою та експлуатацію або зловживання "релігією чи релігійними почуттями, або речами, що вважаються святими для релігії", або "навіть частково засновуючи" порядок держави на релігійних принципах ...
... Відповідно до трудового законодавства, роботодавці приватного та державного сектору не можуть дискримінувати працівників на основі релігії. Працівники можуть звертатися з позовом до роботодавця через Трудовий суд. Якщо працівник може довести, що мало місце порушення, працівник може мати право на компенсацію до чотирьох місяців зарплати на додаток до скасування рішення роботодавця ...

Назва статті: 2019 Report on International Religious Freedom: Turkey 
Сайт: https://www.ecoi.net/en/document/2031216ohtml  
Дата: 10.06.2020 року
На основі звіту: USDOS - US Department of State
Зміст статті: ... The Ambassador, Charge d’Affaires, other embassy and consulate officials, and visiting U.S. officials regularly engaged with government officials throughout the year, including at the Ministry of Foreign Affairs, Diyanet, and GDF. They underscored the importance of religious freedom, interfaith tolerance, and condemning hateful or discriminatory language directed at any religious groups.
U.S. officials also provided overviews of the 2018 International Religious Freedom report in private meetings with government officials. They offered to hear from government representatives specific claims of potential religious freedom issues raised by local religious communities and how best to collaborate between the governments of the two countries to protect and respect religious freedom.

U.S. government officials urged the government to implement reforms aimed at lifting restrictions on religious groups, raised the issue of property restitution and restoration, and discussed specific cases of religious discrimination...
... Senior U.S. embassy and consulate officials regularly engaged with a wide range of religious community leaders to hear and address their concerns, visit their places of worship, and promote interreligious dialogue. Officials from the embassy and consulates met with members of the Greek Orthodox, Jewish, Armenian Apostolic Orthodox Christian, Armenian Protestant, Armenian Catholic, Protestant, Alevi, Syriac Orthodox, Syriac Catholic, Roman Catholic, Chaldean, Church of Jesus Christ, and Baha’i Faith communities, among others, throughout the country. The embassy and consulates utilized Twitter, Facebook, and Instagram to emphasize the importance of the inclusion of religious minorities, including messages under hashtags such as #DiniOzgurluk (religious freedom) on designated days that recognized and underscored the U.S. government commitment to religious freedom and human rights.
(неофіційний переклад): ... Посол, довірений повірених у зовінішніх справах, інші посадовці посольств та консульств, а також представники США, які приїжджають, регулярно спілкувались із представниками влади протягом року, в тому числі в Міністерстві закордонних справ, Діанеті та GDF. Вони підкреслили важливість релігійної свободи, міжконфесійної толерантності та засудження ненависницьких або дискримінаційних висловлювань щодо будь-яких релігійних груп.
Американські чиновники також надали огляд звіту про міжнародну свободу віросповідання за 2018 рік на приватних зустрічах з урядовцями. Вони запропонували почути від представників уряду конкретні вимоги щодо можливих питань релігійної свободи, піднятих місцевими релігійними громадами, та як найкраще співпрацювати між урядами двох країн для захисту та поваги до релігійної свободи.
Американські урядовці закликали уряд здійснити реформи, спрямовані на скасування обмежень для релігійних груп, порушили проблему повернення та відновлення майна та обговорили конкретні випадки релігійної дискримінації ...
...Високопоставлені представники посольства та консульства США регулярно спілкуються з широким колом лідерів релігійних громад, щоб вислухати та вирішити їхні проблеми, відвідати місця молитов та сприяти міжрелігійному діалогу. Офіційні представники посольства та консульств зустрілися з членами греко-православних, єврейських,          вірменських апостольських православних християн, вірменських протестантів, вірменсько-католицьких, протестантських,          алевійських, сирійських православних, сирійсько-католицьких, римо-католицьких, халдейських, церкви Ісуса Христа та Бахайської Громади віри, серед інших, по всій країні. Посольство та консульства використовували Twitter, Facebook та Instagram, щоб підкреслити важливість включення релігійних меншин, включаючи повідомлення під такими хештегом, як #DiniOzgurluk (релігійна свобода) у визначені дні, що визнали та підкреслили прихильність уряду США до релігійної свободи та прав людини.

Назва статті: Turkish president extends Easter wishes to Christians 
Сайт:          https://www.aa.com.tr/en/turkey/turkish-president-extends-easter-wishes-to-christians/2197433  
Дата: 03.04.2021 року
Зміст статті: Turkish President Recep Tayyip Erdogan on Saturday released a message marking the Christian holiday of Easter.
“I congratulate with my sincerest feelings our Christian citizens of various churches and groups on Easter, one of their most important feasts,” said Erdogan, according to a statement from Turkey’s Communications Directorate.
“The rich mosaic constructed by each and every individual of our nation sets a stunning example to the world in terms of coexisting freely in peace on the basis of mutual respect,” he added.
“Sharing our Christian citizens’ joy on Easter, I strongly believe that such features of ours as unity and solidarity, which form the basis of our nation, will forever be passed on from one generation to another,” he said.

“With these feelings and thoughts, I once again congratulate all our Christian citizens and all the Christians in the world on Easter and wish them well-being,” he added.
(неофіційний переклад): Президент Туреччини Реджеп Таїп Ердоган у суботу опублікував послання, присвячене християнському святу Великодня.
"Я вітаю своїми щирими почуттями наших християнських громадян різних церков і груп з Великоднем, одним з найважливіших свят", - сказав Ердоган, згідно із заявою Турецького управління зв`язку.
"Багата мозаїка, побудована кожною людиною нашої нації, дає приголомшливий приклад світові з точки зору вільного співіснування в мирі на основі взаємоповаги", - додав він.
"Розділяючи радість наших християнських громадян на Великдень, я твердо вірю, що такі риси наших громадян, як єдність і солідарність, що складають основу нашої нації, назавжди передаватимуться від одного покоління до іншого", - сказав він.
"З цими почуттями та думками я ще раз вітаю всіх наших християнських громадян та всіх християн зі святом Великоднем та бажаю їм добробуту", -додав він.

Назва статті: Turkish Christians: Information is the start towards change 
Сайт:          https://evangehcalfocus.com/european-evangelical-alliance/9280/turkish-christians-information-is-the-start-towards-change  
Дата: 08.12.2020 року
Зміст статті: ... So what is the religious freedom situation for Protestant Christians in Turkey? Well the report explains. But, in brief, the Association would say that yes there are difficulties but everyone in Turkey has difficulties. And actually, it is covid-19 which is the biggest problem at the moment. It would be wonderful to see an end to the aggressively negative media coverage, the deportation of many foreign members of the Protestant community, the legal uncertainties and other restrictions. But, there is good cooperation with the police to provide protection where necessary.
And, despite all of the challenges, the community grows. In the last few weeks, the authorities in Izmir have hugely appreciated the volunteering efforts of Christians in response to the earthquake there. And, across the country, many Turks and also refugees show interest in Jesus.
(неофіційний переклад): ... To яка ситуація зі свободою віросповідання для протестантських християн у Туреччині? Ну, звіт пояснює. Але коротко, Асоціація сказала б, що так, є труднощі, але у кожного в Туреччині є труднощі. І насправді саме Covid-19 є найбільшою проблемою на даний момент. Було б чудово припинити агресивно негативне висвітлення у ЗМІ, депортацію багатьох іноземних членів протестантської громади, правову невизначеність та інші обмеження. Але існує хороша співпраця з поліцією для забезпечення захисту там, де це необхідно.
І, незважаючи на всі виклики, громада зростає. За останні кілька тижнів влада Ізміра надзвичайно високо оцінила волонтерські зусилля християн у відповідь на землетрус. І по всій країні багато турків, а також біженців виявляють інтерес до Ісуса.

(1)          Оцінка аргументів учасників справи і висновку суду першої інстанції

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.1-2 ст.308 КАС України, в редакції Закону на момент вчинення процесуальної дії).
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України (в цьому випадку й далі - у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду і розгляду справи), встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Апеляційний суд зазначає, що у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява, а єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.
Аналогічний правовий висновок зазначений у постанові Верховного суду від 14.03.2018 року по справі 820/1502/17.
Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.
Разом з тим, за  наявною інформацією по регіону походження апеляційний суд вважає, що відсутні умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні згідно з визначенням п.13 ч.1 ст.1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.
Керівництвом з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН надано загальний аналіз поняття «цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона психічний стан, який пов`язаний із характеристикою особистості заявника, а тому, зазначається, що висновок про стан у країні-походження не є визначальним. Під впливом суб`єктивної оцінки ситуації, що склалась навколо, особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, 31.05.2021р. ОСОБА_1 звернувся   до   управління   з  питань  шукачів  захисту   та соціальної  міграції ГУДМС  в  Одеській   області   із   заявою  про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Підставою  для  звернення   із  заявою  про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту  були наступні обставини. Біля будинку позивача знаходилась мечеть, з якої постійно гучно лунали молитви. Позивач просив зменшити гучність молитв, проте його почали переслідувати. Через місяць після цього  його вдарили по голові металевою палкою та розбили голову. При цьому в районі його проживання  є багато секретних служб, які можуть атакувати позивача в будь-який час.
З міркувань власної безпеки, після вказаної події позивач прийняв рішення щодо переїзду до іншої країни. Спочатку, у 2020 році заявник переїхав до Анталії, де пробув декілька місяців та вибув до Білорусії. На території Білорусії перебував протягом 10 днів та виїхав до України (м. Київ), де знаходився 5 днів та вибув до Албанії. На території Албанії пробув 1 день та виїхав до Сербії через Македонію. У Сербії перебував протягом 10 днів та повернувся до Туреччини. 8-9 місяців проживав в ОСОБА_3 та вибув до Молдови, звідки потрапив до України на автобусі. В ході розгляду клопотання позивач повідомив про небажання щодо подальшого повернення до Туреччини через загрозу зазнати розправи з боку колишніх нападників (а/с 45-49).
Відповідно до проаналізованих матеріалів особової справи, відсутні об`єктивні елементи переслідування особи за ознаками раси, громадянства, віросповідання або політичних переконань у разі повернення до Туреччини, заявника також неможливо віднести до певної соціальної групи. Висловлені побоювання про дискримінацію за релігійною ознакою (належності до християн) не вважаються об`єктивними та, у свою чергу, спростовуються поясненнями особи в ході опитування.
З протоколу співбесіди від 08.06.2021 року (а/с 107-113) спостерігається, що починаючи з 2012 - 2013 років мусульмани відвідували родовий будинок позивача та пропагували ідеї мусульманства, залишали йому релігійну літературу для ознайомлення, будь-яких труднощів у нього у цей період не виникало. Крім цього, в ході проведення співбесіди вiд 08.06.2021 року було встановлено, що напад на заявника здійснив житель с. Кую (його змогла ідентифікувати знайома особи, яка була очевидицею інциденту), який проживав з ним по сусідству, однак, вищевказану мечеть не відвідував. Тож, мотиви такого нападу не є очевидними та заявник міг мати особисті взаємини із вказаною особою, які не мають відношення до його історії, враховуючи те, що будь-яких інших конфліктних ситуацій з ним ніколи не траплялось (а/с 110). 
В ході опитування також встановлено, що заявник та його матір сповідують християнство, в ході проживання на території Туреччини шукач захисту не зазнавав будь-якої дискримінації з боку турецької влади, зокрема мав вільний доступ до освіти, в подальшому безперешкодно займався сімейним бізнесом, який станом на теперішній час продовжують підтримувати члени його родини. Додатково, з протоколу співбесіди спостерігається, що права заявника та його рідних у Туреччині жодним чином не порушувались, будь-яких проблем з представниками влади в них ніколи не виникало (а/с 73-77).
Крім того, як зазначає позивач, під час його перебування в Анталії у 2020 - 2021 роках, він знову зазнав фізичного насильства з боку невідомого, який наніс йому удар у живіт, після чого позивач втік. Позивач вважає, що зазначений інцидент є продовженням згаданого конфлікту з мусульманами (які, з його слів є членами якоїсь секти), так як, удар був схожим на попередній. Прокоментувати, що спільного між ударами тупим предметом (палкою) по голові та кулаком у живіт він не зміг. Крім цього, позивач не зміг належним чином описати нападника, як і сам момент другого нападу, його передумови та інші важливі обставини. Крім цього, слід зазначити, що з приводу вказаних ситуацій з нанесенням особі тілесних пошкоджень, він до правоохоронних органів Туреччини не звертався, вважаючи зазначені органи небезпечними (а/с 109-112). 
При цьому, члени родини позивача (матір та брат) станом на теперішній час жодних труднощів на Батьківщині не зазнають, місця проживання не змінювали, продовжують займатись сімейним бізнесом на території Туреччини (а/с 109-111). Було повідомлено про смерть старшого брата заявника, який, зі слів позивача, через погане самопочуття потрапив до лікарні та після лікування повернувся додому, де майже відразу помер. На думку позивача, його брату навмисно зробили укол (невідомого походження), який призвів до його смерті (а/с 110). За відсутності будь-яких об`єктивних доказів апеляційний суд критично ставиться до зазначених обставин, оскільки на момент потрапляння до лікарні брату позивача було приблизно 70 років (а/с 74).
Також, у відповідності до наданих пояснень, молодший брат позивача покинув територію Туреччини так як його почали розпитувати невідомі про місце перебування позивача (а/с 110). 
Зважаючи на те, що позивачу достовірно невідомі дата та об`єктивні обставини виїзду його брата за межі Туреччини і те, що ще один брат продовжує проживати у його рідному селі, не зазнаючи при цьому труднощів, рахувати зазначений елемент у якості підтвердження існування загрози життю позивача у випадку повернення на Батьківщину не передбачаються можливим.
Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду 1-ї інстанції щодо  необґрунтованості історії переслідування позивача, та виходячи з аналізу ІКП, якою підтверджена відсутність існування переслідування християн на підставі релігійного підґрунтя та серйозних ризиків життю або здоров`ю особи в країні громадянської належності, апеляційний суд вважає, що відсутні перешкоди для повернення позивача до регіону постійного проживання.
Апеляційний суд вважає, що позивач не відповідає критерію включення за Конвенцією “Про статус біженців” від 28 липня 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців від 31 січня 1967 року та не має підстав для визнання біженцем відповідно до умов, передбачених п.1 ч. 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”.
Окрім того, позивачем не надано жодних доказів та фактів здійснення фізичного насильства, або здійснення будь-якого тиску відповідних органів країни походження, що унеможливлювало б його перебування на території країни походження.
Отже, з аналізу матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину звернення позивача з позиції надання міжнародного захисту в Україні, оскільки під час перебування в країні громадянської належності та перебуваючи поза її межами він не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Згідно з Позицією УВКБ ООН Про обов`язки та стандарти доказів у біженців 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
При цьому, позивач не надав інформацію про реальні чинники, які можуть загрожувати завданням фізичної або моральної шкоди у країні громадянської належності, не обґрунтував та не вказав неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками визначеними Женевською Конвенцією про статус біженця 1951 року та частини першої статті 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”.
Надані позивачем відомості дають можливість стверджувати, що він звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації. Тобто, згідно з п.F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців позивач є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці; він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру; якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).
Отже, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду 1-ї інстанції, щодо відсутності підстав для задоволення позову , так як  заява ОСОБА_1 є очевидно необґрунтованою, у нього відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”,  позивачу правомірно було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а  наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 107 від 08.06.2021 року, є обґрунтованим та законним.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і апеляційним судом відхиляються за необґрунтованістю.

(2) Висновки апеляційного суду:

Судом 1-ої інстанції повно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки, викладених у рішенні суду першої інстанції, відповідають обставинам справи, правильно застосовані та додержані норми матеріального та процесуального права, справу розглянуто повноважним складом суду, суд не приймав рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі, судове рішення прийнятне та підписано суддею, який зазначений у судовому рішенні.
Апеляційний суд доходить до висновку, щодо відсутності підстав для задоволення апеляційної скарги , та зміни чи скасування рішення суду 1-ої інстанції, а  також вважає, що відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.
Керуючись ст.8,19,55 Конституції України, ст. 6 та ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, ст. 3, 6, 7, 242, 292, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2021 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття  та може бути, у разі відповідності вимогам ст.328 КАС України, оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом 30-ти днів.  

Повне судове рішення складене та підписане 01 листопада 2021 року.

Головуючий суддя 	 	Кравець О.О.	
Судді	    	Коваль М.П.   Зуєва Л.Є.