КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №756/8334/2021                                                                                  Головуючий у І інстанції - Банасько І.М.
апеляційне провадження №22-ц/824/13647/2021                                       Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
01 листопада 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
 
розглянувши в порядку письмового провадження  апеляційну скаргу Адвокатського об`єднання «Анвальт» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 липня 2021 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до Адвокатського об`єднання «Анвальт» про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, - 
 
встановив:
 
В травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Оболонського районного суду м. Києва із позовом до АО «Анвальт» про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що у травні 2018 року до нього звернувся керуючий АО «Анвальт» Мещанінов А.М. з проханням про надання поворотної фінансової допомоги АО «Анвальт» строком на один рік, пообіцявши укласти відповідний договір та повернути сплачені грошові кошти протягом одного року з дня отримання першого платежу.
Як зазначає позивач, ним на виконання даної домовленості було перераховано на розрахунковий рахунок АО «Анвальт», відкритого в АТ «ПриватБанк» грошові кошти 29 травня 2018 року у розмірі 6000 грн, 06 червня 2018 року у розмірі 14000 грн, 19 червня 2018 року у розмірі 15000 грн, що підтверджується відповідними квитанціями.
Однак, за твердженням позивача незважаючи на неодноразові усні звернення до керуючого АО «Анвальт» Мещанінова А.М. про необхідність укладення договору, договір про надання поворотної фінансової допомоги між сторонами так і не було укладено.
Окрім того, як вказує позивач він також неодноразово в усній формі звертався до керуючого АО «Анвальт» Мещанінова А.М. про необхідність повернення сплачених грошових коштів, а останній раз з письмовою вимогою про повернення безпідставно набутих грошових коштів. 
Проте, жодних дій щодо повернення грошових коштів зі сторони відповідача так і вчинено не було.
За таких обставин, у зв`язку з тим, що АО «Анвальт» в добровільному порядку не повертаються безпідставно набуті грошові кошти, позивач з метою захисту своїх прав та законних інтересів звернувся з відповідними позовними вимогами до суду.
Просив суд, стягнути з відповідача заборгованість у загальному розмірі 44664,12 грн, з яких 6000 грн, сплачених 29 травня 2018 року і 3% річних за користування грошовими коштами у розмірі 531,12 грн та інфляційні збитки у розмірі 1131,60 грн; 14000 грн, сплачених 06 червня 2018 року і 3% річних за користування грошовими коштами у розмірі 1230,08 грн та інфляційні збитки у розмірі 2640,40 грн; 15000 грн, сплачених 19 червня 2018 року і 3% річних за користування грошовими коштами у розмірі 1301,92 грн та інфляційні збитки у розмірі 2829 грн.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 липня 2021 року, позов задоволено частково.
Стягнуто з АО «Анвальт» на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 35000 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про судові витрати.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, АО «Анвальт» подало апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального прав, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
Апеляційну скаргу обґрунтовувало тим, що грошові кошти в загальній сумі 35000 грн. у період з 29 травня 2018 року по 19 червня 2018 року були внесені позивачем на рахунок АО «Анвальт», добровільно, за домовленістю з керуючим АО «Анвальт» в якості безповоротної фінансової допомоги для розвитку новоствореного об`єднання, з метою сплати орендної плати за користування офісним приміщенням, сплати заробітної плати співробітникам, в тому числі і позивачу, сплати податків та банківських послуг, що, було підтверджено документами бухгалтерського обліку АО «Анвальт», а також квитанціями «ПриватБанку» наданими позивачем з призначенням платежу «за договором фінансової допомоги», які свідчать про те, що позивач вносив кошти як фінансову допомогу, згідно договору, а відтак вищезазначені кошти не можуть вважатися безпідставно набутим майном, оскільки між сторонами виникли договірні відносини щодо внесення грошових коштів позивачем в якості безповоротної фінансової допомоги на рахунок АО «Анвальт» та дана домовленість сторін була виконана в момент її вчинення і крім того в даному випадку правочин не підлягає нотаріальному посвідченню або державної реєстрації у зв`язку з чим слід дійти висновку про те, що усний договір між позивачем та відповідачем про внесення вищезазначених коштів в якості фінансової допомоги на рахунок АО «Анвальт» є достатньою та належною правовою підставою набуття майна відповідачем.   
Просило, скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 липня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
На апеляційну скаргу ОСОБА_1 подав відзив, який обґрунтовував тим, що в період з 29 травня 2018 року по 19 червня 2018 року він сплатив на розрахунковий рахунок відповідача грошові кошти в сумі 35000 грн, що не заперечується відповідачем, необхідність сплати яких повинна була бути оформлена договором про надання поворотної фінансової допомоги строком в один рік та проведена протоколом зборів засновників юридичної особи.
Незважаючи на попередню усну домовленість з керуючим та співзасновником АО «Анвальт» Мещаніновим А.М., який як особа яка наділена повноваженнями представляти юридичну особу АО «Анвальт» мав би укласти з ним договір поворотної фінансової допомоги, про що між ними було домовлено, та відповідно на протязі року, починаючи з дати першого платежу з отриманого АО «Анвальт» прибутку повернути йому грошові кошти.
Сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення, є поворотною фінансовою допомогою.
Відповідачем не надано належних та допустимих доказів та не доведено обставин, які б спростували доводи позивача щодо безпідставного користування, грошовими коштами останнього в сумі 35000 грн.
Просив залишити апеляційну скаргу АО «Анвальт» без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 липня 2021 року без змін. 
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судом встановлено, що позивачем було перераховано на розрахунковий рахунок АО «Анвальт» № НОМЕР_1 , відкритого в АТ «ПриватБанк» грошові кошти у загальному розмірі 35000 грн, а саме 29 травня 2018 року у розмірі 6000 грн, 06 червня 2018 року у розмірі 14000 грн, 19 червня 2018 року у розмірі 15000 грн, що підтверджується відповідними дублікатами квитанцій із зазначенням у них призначення платежу «за договором фінансової допомоги».
Із змісту позовної заяви та пояснень позивача суд встановив, що грошові кошти у загальному розмірі 35000 грн були перераховані останнім на прохання керівника відповідача про надання поворотної фінансової допомоги строком на один рік з умовою укладення відповідного договору та повернення сплачених коштів протягом одного року з дня отримання першого платежу, але договір не був укладений, а кошти не повернуті.
Факт отримання даних грошових коштів відповідачем не спростовується, проте, ним спростовується той факт, що відповідні кошти є безпідставно набутим майном. 
Останній вважає перераховані грошові кошти такими, що є безповоротною фінансовою допомогою, так як надавались позивачем, як засновником об`єднання добровільно, з власної ініціативи, на підставі усного договору для розвитку АО «Анвальт», зокрема, на сплату заробітної плати, орендної плати за користування офісним приміщенням, сплати податків та банківських послуг. 
На підтвердження викладеного відповідачем додано документи бухгалтерського обліку.
З наявної у матеріалах справи письмової вимоги від 10 травня 2021 року убачається, що позивач звертався до керуючого АО «Анвальт» з вимогою про необхідність повернення безпідставно набутих грошових коштів у загальному розмірі 44664,12 грн, з урахуванням трьох відсотків річних та індексу інфляції за прострочення виконання зобов`язання, протягом трьох днів з часу отримання даного листа. 
Зазначена письмова вимога була отримана відповідачем 17 травня 2021 року.
На письмову вимогу позивача відповідачем була надана письмова відповідь від 26 травня 2021 року, в якій керуючий АО «Анвальт» зазначив, що письмова вимога позивача є необґрунтованою, не відповідає вимогам чинного законодавства, а відтак задоволенню не підлягає, оскільки грошові кошти у сумі 35000 грн були перераховані позивачем, як засновником об`єднання добровільно, з власної ініціативи, за даними бухгалтерського обліку дані кошти обліковуються як безповоротна фінансова допомога, з вказаних коштів сплачені відповідні податки, також ці кошти були внесені на підставі усного договору безповоротної фінансової допомоги.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та стягуючи з відповідача на користь позивача 35000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не підтвердив тих обставин, що перераховані позивачем грошові кошти у розмірі 35000 грн. є безповоротною фінансовою допомогою, яка надавалась останнім, як засновником об`єднання у добровільному порядку, з власної ініціативи на сплату заробітної плати, орендної плати за користування офісним приміщенням, сплати податків та банківських послуг.
Окрім цього, на підставі встановлених обставин справи, суд дійшов висновку, що вищезазначені грошові кошти також не були внеском до статутного капіталу АО «Анвальт», оскільки відсутні докази на підтвердження збільшення статутного капіталу відповідача або частки позивача, як засновника у статутному капіталі.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних та індексу інфляції, суд першої інстанції виходив з того, що в діях відповідача не вбачається прострочення виконання грошового зобов`язання, врахувавши при цьому дату отримання відповідачем письмової вимоги про повернення безпідставно набутих грошових коштів, строк виконання такого обов`язку та дату звернення до суду із даним позовом.
З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне. 
Відповідно до положення ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. 
Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. 
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. 
Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. 
Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.
Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. 
Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.
Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Таким чином, кондикція - позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. 
Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.
У зв`язку з наведеним, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.
Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.
Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10 червня 2020 року (справа №310/5835/13), та узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року (справа №336/2836/18).
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У відповідності до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як передбачено вимогами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до ст.ст.76,80,229 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження чинного між сторонами договору, в тому числі рахунку й фінансової допомоги стосовно врегулювання між сторонами відносин щодо набуття та користування грошовими коштами відповідачем у розмірі 35000 грн. 
Будь - які інші докази, які б підтверджували правомірність набуття та користування грошовими коштами відповідачем матеріали справи не містять. 
Відтак, відсутність правової підстави для отримання грошових коштів відповідачем та не пов`язаність позивача з відповідачем жодними договірними правовідносинами щодо такого майна без правової підстави на те, свідчить про безпідставність отримання (набуття) грошових коштів в розумінні ст.1212 ЦК України, та зобов`язує відповідача повернути позивачу отримані грошові кошти, як безпідставно набуті.
Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.
За правилами частини першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Тлумачення вказаної норми процесуального права дає підстави дійти висновку про те, що апеляційним судом справа переглядається лише в межах доводів апеляційної скарги за наявними в ній і додатково поданими доказами.
Аналіз аргументів апеляційної скарги, свідчить про те, що оскаржуючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, заявник не згоден із рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 липня 2021 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення грошових коштів в сумі 35000 грн., на обґрунтування чого ним було наведено відповідні аргументи в апеляційній скарзі, які є предметом дослідження суду апеляційної інстанції в розмінні правил частини першої-третьої статті 367 ЦПК України, та яким надана вище відповідна правова оцінка.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні 3% річних та інфляційних збитків сторонами не оскаржувалось, а тому апеляційним судом не переглядалось.
Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -
 
постановив:
 
          Апеляційну скаргу Адвокатського об`єднання «Анвальт» залишити без задоволення. 
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 липня 2021 року залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько

Судді                                                                         Т.О. Писана

С.О. Журба