ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9164/21 Справа № 201/7122/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кудрявцева Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2021 року                                                                м. Дніпро

       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Пищиди М.М.
 
суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.
 
за участю секретаря судового засідання - Бондаренка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав, -
                                В С Т А Н О В И Л А:
       У червні 2019 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав.
       В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що 24.05.2013 року Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції був зареєстрований шлюб між нею та відповідачем, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 365. 
       Від даного шлюбу вони мають малолітню дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 27.10.2015 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було винесено рішення про розірвання між ними шлюбу.
        Від того моменту дитина проживає разом з нею, а її батько окремо, з моменту розірвання шлюбу відповідач більше не з`являвся та інформації про себе не надавав, про дитину не піклувався.
        Відповідач матеріальної допомоги на утримання малолітньої дитини не надає, вона самостійно здійснює догляд за малолітнім сином.
        В зв`язку з зазначеним нею було отримано судовий наказ Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.06.2019 року про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання дитини в розмірі ј частки від всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів у примусовому порядку. 
       Всі питання щодо виховання вирішуються нею самостійно без підтримки з боку відповідача, дитина знаходиться на повному її утриманні; батько не спілкується з дитиною та не проявляє ініціативи в такому спілкуванні; не бере участь у дошкільній підготовці, не відвідує дошкільний заклад за участі дитини; не бере участі у розвитку дитини до школи, не пропонує гуртки, на які дитина може ходити; батько не турбується про стан дитини, під час хвороби жодного разу не відвідував дитину, не цікавиться станом її здоров`я, не оплачує рахунки із медичних заходів; перешкоджає у здійсненні можливості відвідування дитиною інших країн для її духовного, внутрішнього розвитку і розширення світогляду; не оплачує кошти на утримання дитини, чим фактично не виконує обов`язку із забезпечення дитини належним харчуванням, одягом, тощо.
       Враховуючи вищевикладене, позивач просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 серпня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав - відмовлено.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
       Зазначає, що після розірвання шлюбу, дитина сторін проживає разом із матір`ю та не бачиться із батьком. Відповідач матеріальної допомоги дитині не надає. Крім того, має заборгованості за аліментами на утримання дитини.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
       Судом першої інстанції встановлено, що 24.05.2013 року Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції був зареєстрований шлюб між позивачем та відповідачем, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 365, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .
       Від даного шлюбу сторони мають дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції.
       Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.10.2015 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.
       З часу розірвання шлюбу батьків їх син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з матір`ю, та батьками позивачки за адресою АДРЕСА_1 .
       В зв`язку з ненаданням відповідачем матеріальної допомоги на утримання дитини, позивачем за її заявою було отримано судовий наказ Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.06.2019 року про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частки від всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів у примусовому порядку.
       Як вбачається з Довідки від 04.06.2019 року, виданої Дитячим розвиваючим центром «Panda_ Go», ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідує заняття з англійської мови, підготовку до читання та до школи у ДРЦ «Panda_ Go» протягом одного року. За цей час викладач спілкувалася лише з матір`ю ОСОБА_3 - ОСОБА_1 , яка приводила та забирала дитину.
       Відповідно до Довідок від 29.05.2019 року та 28.08.2019 року, виданих лікарем ОСОБА_5 , ОСОБА_1 у разі захворювання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звертається до сімейного лікаря з дитиною, батько жодного разу не з`являвся, не цікавився станом і здоров`ям дитини.
       Згідно довідки про надання соціально-психологічної допомоги в умовах денного стаціонару» від 23.07.2020 року № 72, Комунального закладу «Дніпропетровський центр соціально-психологічної допомоги» Дніпропетровської міської ради, зроблено висновок про те, що під час проведення психологічного діагностування виявлено - батько ОСОБА_2 не приймає участі у житті, розвитку та вихованні дитини ОСОБА_3 ; вищезазначене є індикатором невиконання батьківських обов`язків з боку ОСОБА_2 ; психологічних перешкод для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо дитини ОСОБА_3 - не має.
       07.06.2019 року представник ОСОБА_1 звернулася в орган опіки та піклування Соборної районної у місті ради із заявою про надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       Висновком Виконавчого комітету Соборної районної у місті Дніпрі ради органу опіки та піклування від 17.12.2019 року визнано за недоцільне позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з посиланням на недостатню кількість доказів, які б обґрунтовували хоча б одну з підстав, передбачених ч.1 ст. 164 СК України.
       Відповідно до Розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, нарахованих державним виконавцем Соборного відділу державної виконавчої служби місто Дніпро, який надано представником позивача суду, заборгованість відповідача зі сплати аліментів на початок 2021 року становила 33985 грн. 50 коп.
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують батьківські обов`язки, а також те, що з боку позивача не надано безперечних доказів ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. 
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
       Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
       Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину із пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться із дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини.
       У пункті 16 Пленуму Верховного суду України № 3 від 30 березня 2007 року - зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і кожен в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
       Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» - виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
       Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
       Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
       Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
       Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
       Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
       Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
       Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвалюючи рішення, місцевим судом вірно враховано, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивачем не надано.
       Матеріали справи не містять негативні характеристики, докази винної поведінки ОСОБА_2 та умисного ухилення його від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а посилання позивача щодо ухилення від виконання відповідачем батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
       Крім того, ОСОБА_2 заперечував проти позбавлення його батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відтак апеляційний суд вважає, що родинний зв`язок між батьком і сином можливо відновити, а тому не вбачається доведеності обставин необхідності застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання.
       Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно вирішена справа, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, є правильним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
       Посилання апелянта на те, що після розірвання шлюбу дитина сторін проживає разом із матір`ю та не бачиться із батьком не є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачка не довела.
       Не є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав і посилання апелянта з представником на наявність у нього заборгованості за аліментами на утримання дитини.
       Докази та обставини, на які посилаються заявники в апеляційних скаргах, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.
       Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційних скаргах не наведено, тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
       Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Що стосується судових витрат понесених апелянтами, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційні скарги залишені без задоволення.
       На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
       Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 серпня 2021 року - залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

       Судді: