Ухвала
 
02 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 756/13611/19
провадження № 61-17111ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 квітня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Музенідіс Тревел Україна», Товариства з обмеженою відповідальністю «Туристична мережа «Поїхали з нами», фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Музенідіс Тревел Україна» (далі - ТОВ «Музенідіс Тревел Україна»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Туристична мережа «Поїхали з нами» (далі - ТОВ «Туристична мережа «Поїхали з нами»), фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ) про захист прав споживачів.
 
В обґрунтування позову зазначав, що ним було придбано для своєї сім`ї туристичні послуги з організації відпочинку в Греції тривалістю 12 ночей з 08 липня 2019 року по 20 липня 2019 року для 4 осіб (2 дорослих та двох дітей віком 5 та 9 років) у п`ятизірковому готелі « Porto Carras Sithonia Thalasso Spa », система харчування - все включено. 
 
05 червня 2019 року між ним та ТОВ «Музенідіс Тревел Україна» укладено договір на туристичне обслуговування, який укладався через ТОВ «Туристична мережа «Поїхали з нами», що діяло на підставі агентського договору від 07 грудня 2018 року та                  ФОП ОСОБА_2 , яка діяла на підставі субагентського договору.
 
Зазначав, що перебуваючи у Греції з 10 липня 2019 року він перестав отримувати послуги з туристичного обслуговування, про що повідомляв відповідно до пункту                 3.6. договору у листуванні через мессенджер Вайбер ФОП ОСОБА_2 , а також надіслав листа шляхом електронної переписки. Позивач зазначав, що відповідачами під час дії Договору було грубо порушені його права споживача шляхом невиконання умов договору та чинного законодавства України, в зв`язку із чим йому не було надано придбаних туристичних послуг, а відпочинок сім`ї був зіпсований.
 
12 липня 2019 року ним була надіслана претензія, яка полягала в тому, що починаючи з 10 липня 2019 року у зв`язку зі штормом більша частина комунікацій готелю була знесена, готель затоплений, ворсові покриття почали видавати запах гнилі, харчування малолітніх дітей в готелі стало недопустимим з порушеннями санітарних правил, адже ні водопровід, ні санвузли та електрика в готелі не працювали. Послуги анімації, басейнів, дитячих майданчиків та дитячої кімнати не надавались до кінця відпочинку в готелі. 
 
У відповідь на претензію позивач отримав беззмістовні відписки. Туроператором не вчинено жодних дій. Претензія не була розглянута і не було надано можливості для відпочинку в іншому готелі та не запропоновано жодних альтернатив туристам.
 
Вважаючи свої права споживача туристичних послуг порушеними, просив суд визнати організацію надання туристичних послуг за договором на туристичне обслуговування від 05 червня 2019 року такою, що порушує права споживача на належну якість послуг; стягнути з ТОВ «Музенідіс Тревел Україна» на свою користь суму грошових коштів у розмірі 123 800,00 грн; зобов`язати солідарно відповідачів в якості компенсації моральної шкоди надати тур до країни Греція на 4 осіб строком на 14 ночей в 5 зірковому готелі за системою все включено, включаючи трансфер та авіапереліт, попередньо погодивши дату та назву готелю з ним у 2021-22 році.
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 вересня                 2021 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Суди, відмовляючи в задоволенні позову  ОСОБА_1 , виходили з того, що послуги за договором не були надані в повному обсязі та належним чином з причини, які не залежали від волі сторін, а тому покладення відповідальності на туроператора, турагента та турсубагента не відповідає умовам договору та вимогам чинного законодавства. 
 
19 жовтня 2021 року  ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 квітня                 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 5 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Спір стосується захисту прав споживачів. 
 
Ціна позову у цій справі складає 123 800,00 грн, що станом на 01 січня 2021 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270,00 грн х 250 = 567 500 грн).
 
Отже справа належить до категорії малозначних в силу положень пункту 5 частини шостої статті 19 ЦПК України. 
 
Касаційна скарга містить посилання на те, що рішення у цій малозначній справі оскаржується до суду касаційної інстанції на підставі підпункту «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Необхідність розгляду справи в касаційному порядку ОСОБА_1 мотивує тим, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях не враховано висновки, зроблені Верховним Судом у постановах від 07 листопада 2018 року у справі № 521/18881/16-ц, 30 жовтня                2019 року у справі № 201/17472/16-ц. Заявник зазначає, що правовідносини у вказаних справах та у справі № 756/13611/19 є подібними, оскільки виникли у сфері туризму між туристом та турагентом і стосуються надання юридичних послуг та умов, що пов`язані з їх організацією.
 
Верховний Суд наголошує, що при визначенні справ із подібними правовідносинами враховується предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені судами фактичні обставини справи, однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що суди не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 521/18881/16-ц, 30 жовтня 2019 року у справі № 201/17472/16-ц, є безпідставними, оскільки в указаних справах та у справі, яка є предметом касаційного перегляду, встановлені різні фактичні обставини справи.
 
Підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України як підставу для оскарження у касаційному порядку судових рішень у малозначних справах визначено саме ситуацію, коли касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. 
Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, вагомістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.
 
З урахуванням наведеного, Верховний Суд вважає, що наведені заявником доводи по своїй суті зводяться до незгоди із висновками судів попередніх інстанцій, що не дає підстав вважати, що у цій справі наявні обставини, за яких рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
 
Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характеру та предмету позову у цій справі, та не спростовує належність цієї справи до категорії малозначних. 
 
Оскільки, касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, та судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.
 
Верховний Суд враховує прецедентну практику Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), який вказував, що умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 5 частини шостої статті                         19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394                    ЦПК України, Верховний Суд,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 квітня              2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Музенідіс Тревел Україна», Товариства з обмеженою відповідальністю «Туристична мережа «Поїхали з нами», фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     Г. І. Усик