ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/3656/21                                                Головуючий суддя І інстанції Зуб Г. А.
Провадження № 22-ц/818/4894/21                                Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають з сімейних відносин про стягнення аліментів

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021                                                                 м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого        Яцини В.Б.
суддів колегії        Тичкової О.Ю., Хорошевського О.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справиапеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 травня 2021 року, ухвалене у складі головуючого судді Зуба Г.А., по цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання матері,

встановив :

19 березня 2021 року до Київського районного суду надійшла вказана позовна заява за підсудністю, в якій позивач просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти в розмірі 1/4 відсотків від заробітку (доходу) відповідача щомісячно. 
Позовна заява мотивована тим, що позивач є інвалідом ІІ групи, пенсіонером, отримує пенсію в розмірі 4700 грн щомісячно, інших доходів не має, має ряд захворювань, а тому потребує постійного догляду та постійного медикаментозного лікування. 
Вказала, що вона є непрацездатною за віком, отримує пенсію, якої не вистачає на її життєві потреби, зокрема, харчування, житло, медикаменти, одяг, оскільки вона має постійно приймати ліки та проходити медичні процедури, пов`язані з її захворюваннями.
Відповідач є сином позивача, працює у ПрАТ «Енергозбут», отримує заробітну плату, та має надавати допомогу, що і стало підставою для звернення до суду.
Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому він просив частково задовольнити позовні вимоги, та стягнути з нього аліменти на користь позивача в розмірі 1/6 від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, а в іншій частині просив відмовити, посилаючись на те, що з нього стягується аліменти в розмірі 1/6 на підставі постанови Харківського апеляційного суду на утримання сина ОСОБА_4 , 2010 року народження.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 27 травня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суддя протокольною ухвалою суду помилково залучив до участі у справі третю особу, але неможливо встановити виконання умов п. 5 ст. 53 ЦПК України; неможливо встановити, на які саме права та обов`язки третьої особи може вплинути судове рішення у цій справі; суддя не зазначив мотивів відхилення наданих нею медичних документів.
Вказала, що надані третьою особою документи про те, що вона працює, не відповідають дійсності т.я. за останній рік вона знаходилась на лікарняному більше 282 дні та продовжує лікування, а зазначений дохід у розмірі 390825 грн - це грошові кошти сплачені фондом соціального страхування України, тобто лікарняні.
Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що доводи скарги знайшли своє часткове підтвердження, а рішення суду підлягає зміні. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що розмір її доходів не дозволяє їй забезпечувати нормальний рівень свого життя, та того, що вона потребує сторонньої матеріальної допомоги. Суд також зазначив про неможливість визнання розміру аліментів у відсотках від заробітку відповідача.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком, з огляду на наступне.
Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).
Згідно з частиною першою статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
СК України визначено обов`язкові умови та підстави покладення на дітей обов`язку утримувати своїх батьків: діти досягли вісімнадцяти років; батьки є непрацездатними за віком або за станом здоров`я; батьки потребують матеріальної допомоги; відсутні обставини для звільнення дітей від обов`язку утримувати своїх батьків.
Таким чином, тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. 
Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. 
Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.
Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги беруться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо. 
При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.
Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц, провадження № 61-2386сво19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2019 року, справа № 210/2171/16-ц, провадження № 61-20845св18; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року, справа № 301/1359/16-ц, провадження № 61-14991св18; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року, справа № 401/1222/18, провадження № 61-15147св19; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2019 року, справа № 569/14108/17, провадження № 61-12448св19.
Відповідно до ст. 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідач є сином позивача, та вони зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач має статус «Дитина війна», та відповідно до наданого до суду наказу №3-к від 01.03.2003 працює на посаді лікаря-хірурга КНП «Міська поліклініка №5» ХМР, та її дохід по заробітній платі за період з січня 2020 року по грудень 2020 року включно склав 48027,55 грн. 
Відповідно до наданої до суду виписки з історії хвороби № 67623 позивач перебувала на стаціонарному лікарняному з 13.01.2021 по 15.01.2021, та згідно наданої з КНП «Міська поліклініка №5» ХМР довідки від 22.02.2021 підтверджується, що позивач перебуває під наглядом лікарів поліклініки та має хвороби. 
Також судом встановлено, що відповідач та третя особа перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Постановою Харківського апеляційного суду від 28.04.2021, стягнуто з відповідача на користь третьої особи аліменти на утримання сина - ОСОБА_4 , в розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу) батька щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішення законної сили і до досягнення дитиною повноліття. 
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Разом з тим, матеріали справи свідчать про те, що позивач, хоча і досягла пенсійного віку, проте продовжує працювати. Крім того, отримує пенсію за віком у розмірі 4700,00 грн.
Судом першої інстанції встановлено, що сукупний дохід ОСОБА_1 за рік становить близько 40000,00 грн, що підтвердила і сама позивачка (а.с.54).
Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач отримує більший дохід, ніж встановлений державою відповідний прожитковий мінімум, проте не звернув уваги, що в силу свого віку та стану здоров`я вона потребує сторонньої матеріальної допомоги.
Суд всупереч вказаній нормі ст. 89 ЦПК України не з`ясував, що відповідно до згаданої довідки з КНП «Міська поліклініка №5» ХМР від 22.02.2021 позивач, яка перебуває під наглядом лікарів поліклініки та має хронічні хвороби, з 26.08.2020 перебуває у післяопераційному стані з приводу захворювання, у зв`язку з чим пройшла 5 курсів інтенсивної хіміотерапії, потребує продовження лікування, постійно перебуває на амбулаторному лікуванні, за станом здоров`я потребує стороннього догляду (а .с. 8).
Суд встановив, що у своєму відзиві відповідач зазначає, що він є працевлаштований, та працює в ПрАТ «Харківенергозбут», відомостей про розмір його доходів до суду не надано. 
Однак, при цьому суд першої інстанції всупереч вимог ст. 263 ЦПК України не надав належної оцінки тому, що відповідач частково визнав позов і заявив, що він, з урахуванням покладеного на нього рішенням суду обов`язку сплачувати аліменти на дитину, спроможний сплачувати матері щомісяця утримання у розмірі 1/6 частини свого доходу. 
У частині першій статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Всупереч нормі п. 3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України суд у контексті підстав та предмету заявленого позову не надав належної оцінки частковому визнанню відповідачем позовних вимог та його аргументам щодо можливості виконання своїх обов`язків по утриманню непрацездатної за віком та ІІ групи інвалідності матері, яка потребує матеріальної допомоги, та про одночасну спроможність виконання свого батьківського обов`язку по утриманню дитини. 
Суд не з`ясував, що позивач є особою похилого віку, 1944 року народження, її незначний річний дохід, який у перерахунку на щомісячний та з урахуванням щомісячної пенсії 4700, втратою працездатності на рівні ІІ групи інвалідності та тяжкого хронічного захворювання, що потребувало хіміотерапії та постійного знаходження на амбулаторному лікуванні, потребує стороннього догляду, свідчить про те, що вона дійсно змушена постійно нести витрати на своє лікування та потребує матеріальної допомоги, яку відповідач, з урахуванням його аліментних зобов`язань перед дитиною, спроможний надавати у розмірі 1/6 частини щомісячного доходу. Наведені у рішення з цього приводу висновки суду згаданих обставин не враховують. 
Той факт, що позивач, не зважаючи на свій похилий вік, ще продовжує працювати, не має визначального значення у цьому випадку, оскільки вона тривалий час перебуває на амбулаторному лікуванні, а її дохід є незначний у порівнянні із необхідністю витрачати значні кошти на своє лікування, яке з урахуванням її віку, стану здоров`я має перманентний характер.
Суд першої інстанції також помилково не взяв до уваги, що згідно з довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб позивач мешкає за адресою по АДРЕСА_1 лише разом з відповідачем ОСОБА_2 (а. с. 9), який як встановлено постановою Харківського апеляційного суду від 28 квітня 2021 року у справі № 643/19414/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів - утримує свою непрацездатну матір, особу з інвалідністю ІІ групи. З цих підстав суд апеляційної інстанції визначив, що аліменти в розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу) батька, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, забезпечать інтереси неповнолітнього сина ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка є третьою особою в цивільній справі, яку наразі розглядає суд апеляційної інстанції (а. с. 31-34).
Таким чином колегія суддів вважає доведеними належними та допустимими доказами потребу позивача у матеріальній допомозі, що надає підстави для застосування норми частини першої статті 202 СК України та покладення на відповідача обов`язку утримувати свою матір шляхом стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на її утримання у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача та частково задовольнити позов. Позов у стягненні аліментів у більшому розмірі належним чином не доведений в частині можливості відповідача їх сплачувати, тому позов задовольняється лише частково.
Аналогічні висновки щодо застосування відповідних норм матеріального права викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2018 року у справі № 640/919/17, провадження № 61-30295св18, від 07 листопада 2018 року у справі № 400/1621/16-ц, провадження № 61-18661св18.
Визнаючи розмір аліментних зобов`язань, колегія суддів враховує вимоги ст.182 СК України про те, що на утриманні відповідача знаходиться ще малолітня дитина, та постановою Харківського апеляційного суду від 28.04.2021, стягнуто з відповідача на користь третьої особи аліменти на утримання сина - ОСОБА_4 , в розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу) батька щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішення законної сили і до досягнення дитиною повноліття, суд апеляційної інстанції вважає вірним зменшити заявлений у позові розмір аліментів та стягнути з ОСОБА_2 на утримання матері ОСОБА_1 1/6 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно.
Оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи у розумінні норми ст. 202 ЦК України, суд помилився із застосуванням вказаних норм матеріального права, то відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує оскаржене рішення та ухвалює нове про часткове задоволення позову.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору, а позов та апеляційну скаргу задоволено частково, є підстави для розподілу судового збору судом апеляційної інстанції.
На підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України та згідно з Законом України «Про судовий збір» з відповідача підлягає стягненню судовий збір у дохід держави за подачу позову до суду першої та апеляційної інстанції на загальну суму 1513,34 грн.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.
Керуючись ст.ст. 367, 368, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 травня 2021 року - скасувати.
Позов ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання матері - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на утримання матері ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт НОМЕР_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) аліменти у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу), починаючи з 01 березня 2021 року довічно.
Постанова суду апеляційної інстанції у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1513,34 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. В силу ст.389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст судового рішення виготовлений 25 листопада 2021 року.

Головуючий                                                                В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                                О.Ю. Тичкова.

                                                                               О.М. Хорошевський.