КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                      
              Справа № 757/1595/21-ц                              Головуючий у 1 інстанції: Матійчук Г.О.
          Провадження № 22-ц/824/9147/2021                       Доповідач: Шебуєва В.А.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
01 листопада 2021 року                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:           
судді-доповідача                           Шебуєвої В.А., 
суддів                                Оніщука М.І., Крижанівської Г.В.,
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Тимофєєвої Тетяни Миколаївни , яка діє від імені та в інтересах Державної казначейської служби України, на рішення Печерського районного суду  м. Києва від 26 березня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування збитків та моральної шкоди,-
 
в с т а н о в и в:
 
В січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування збитків та моральної шкоди.  Зазначив, що 16 січня 2020 року він подав до Державної казначейської служби України заяву та виконавчий лист Дніпровського районного суду м. Києва у справі 755/9193/16-ц про стягнення з державного бюджету на його користь 4 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Вказане рішення було виконано лише 30 грудня 2020 року. Оскільки тривале невиконання рішення завдало йому збитків та моральної шкоди, ОСОБА_1 просив  стягнути з Державної казначейської служби України 191,31 грн. інфляційних втрат, 115 грн.  трьох відсотків річних, 587,93 грн. пені та 52 000 грн. моральної шкоди.
Рішенням Печерського районного суду  м. Києва від 26 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Державної казначейської служби України шляхом безспірного списання на користь ОСОБА_1 191,31 грн. - індекс інфляції за прострочення виконання основного зобов`язання, 115 грн. - три відсотки річних від простроченої суми, 587,93 грн. пені.
В іншої частині позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні його вимог про стягнення компенсації за завдану моральну шкоду та задовольнити позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди. На думку апелянта суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог у вказаній частині. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірного тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується. 
Представник Державної казначейської служби України в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суд першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Вважає безпідставним висновок суду про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , виходячи з положень Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Рішення про стягнення коштів на користь ОСОБА_1 виконувалося у відповідності до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845, який не передбачає строку виконання рішень та можливість стягнення трьох відсотків річних, інфляційної складової та пені. Оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися положення ч.2 ст. 625 ЦК України, які передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України справа призначена до розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи за наявними в матеріалах справи документами.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість  ухвали суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, апеляційна скарга представника Державної казначейської служби України, підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2019 року частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві про відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з держави на користь ОСОБА_1 4 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, шляхом списання коштів з державного бюджету.
 16 січня 2020 року ОСОБА_1 подав заяву про виконання судового рішення на ім`я начальника Головного управління Державної казначейської служби України в м.Києві Грицун Т.Г. 05 серпня 2020 року позивач вдруге звернувся до відповідача із заявою про виконання рішення.
Рішення суду фактично було виконано 30 грудня 2020 року, про що свідчить наданий позивачем витяг з рахунку. 
З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .  Суд стягнув з Державної казначейської служби України шляхом безспірного списання на користь ОСОБА_1 191,31 грн. - індекс інфляції за прострочення виконання основного зобов`язання, 115 грн. - три відсотки річних від простроченої суми, 587,93 грн. пені. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди суд відмовив.
Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції у повному обсязі.
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
 Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження", та особливості їх виконання, встановлюються Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».
Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).
Дія цього Закону не поширюється на рішення суду, стягувачем за якими є державний орган, державне підприємство, орган місцевого самоврядування, підприємство, установа, організація, що належать до комунальної власності.
Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.
Виконання рішення про стягнення коштів з державного та місцевого бюджетів або боржників затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників».
Відповідно до п. 2 ст. 41, ст. 42 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб. 
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до положень ст. ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.
Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.
Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, належними сплаті кредитору.  
Відтак, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.  
Як встановлено судом, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2019 року в справі №755/9193/16-ц частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м.Києві, Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві про відшкодування моральної шкоди та стягнуто з держави на користь ОСОБА_1 шляхом списання  коштів державного бюджету в сумі 4 000,00 грн. для відшкодування (компенсації) моральної шкоди, заподіяної внаслідок дій посадової особи Державного реєстратора Головного управління юстиції у м.Києві щодо реєстрації права спільної  сумісної власності на нерухоме майно. На підставі даного рішення суду судом виданий виконавчий лист, який був пред`явлений до виконання. Вказане рішення суду було виконане лише 30 грудня 2020 року.
Відтак, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 інфляційної складової в сумі 191,31 грн. та трьох відсотків річних в сумі  115,00 грн.  
Колегія суддів відхиляє посилання представника Державної казначейської служби України на те, що положення Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не поширюються на спірні відносини.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» цей Закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження", та особливості їх виконання. Статтею 2 Закону визначено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).
Дія цього Закону не поширюється на рішення суду, стягувачем за якими є державний орган, державне підприємство, орган місцевого самоврядування, підприємство, установа, організація, що належать до комунальної власності (ст.2 Закону).
Відповідно до змісту рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2019 року, відповідачами в справі №755/9193/16-ц було визначено Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м.Києві, Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві.
Вказаним рішенням було стягнуто моральну шкоду, заподіяну внаслідок дій посадової особи Державного реєстратора Головного управління юстиції у м. Києві.
Боржниками за таким рішенням є визначені в рішенні про стягнення коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів в частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків із спеціальним режимом використання.
Відтак, колегія суддів вважає безпідставними посилання представника Державної казначейської служби України на безпідставність застосування до спірних відносин Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».
В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник Державної казначейської служби України посилався на те, що рішення про стягнення коштів на користь ОСОБА_1 виконувалося у відповідності до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845, який не передбачає строку виконання рішень та можливість стягнення трьох відсотків річних та інфляційної складової. 
Застосування вказаного Порядку не свідчить про те, що на спірні відносини не поширюються положення вказаного Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Вказаний Порядок є підзаконним нормативно-правовим актом, який визначає механізм  виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими органами та посадовими особами. 
Обов`язковість, строки виконання рішень та можливість стягнення трьох відсотків річних та інфляційної складової за час невиконання рішення про стягнення коштів передбачені Законом. 
Колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_1 на неправильність рішення суду першої інстанції в частині вирішення його вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 52 000,00 грн.
Відповідно до  положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода може полягати у: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. 
При цьому ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів того, що несвоєчасне виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва про стягнення на його користь коштів в сумі 4 000,00 грн. моральної шкоди призвело до моральних страждань та психологічних переживань, втрати нормальних життєвих зав`язків, які б вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.  Слід врахувати, що кошти в сумі 4 000,00 грн. все таки були виплачені ОСОБА_1 . Майнові інтереси, пов`язані із отриманням присуджених йому коштів відновлюються шляхом стягнення на користь позивача трьох відсотків річних та інфляційної складової за час невиконання рішення.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди.
Разом з тим, колегія суддів не може погодитися із висновками суду першої інстанції в частині наявності підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 пені в сумі 587,93 грн. Вирішуючи такі вимоги судом було порушено норми матеріального права.
Свої вимоги про стягнення пені в сумі 587,93 грн.  ОСОБА_1 обґрунтовував положеннями ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».
Разом з тим, Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» визначено, що він регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.
Отже, положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» не поширюються на спірні відносини.
З урахуванням зазначеного, у суду першої інстанції були відсутні підстави для стягнення з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 пені.
Відповідно, рішення Печерського районного суду  м. Києва від 26 березня 2021 року підлягає скасуванню в частині стягнення з Державної казначейської служби України шляхом безспірного списання на користь ОСОБА_1 пені в розмірі 587,93 грн. з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні таких позовних вимог. 
В іншій частині рішення суд першої інстанції підлягає залишенню без змін.
  
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Тимофєєвої Тетяни Миколаївни , яка діє від імені та в інтересах Державної казначейської служби України, задовольнити частково.
Скасувати рішення Печерського районного суду  м. Києва від 26 березня 2021 року в частині стягнення з Державної казначейської служби України шляхом безспірного списання на користь ОСОБА_1 пені в сумі 587,93 грн. та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Державної казначейської служби України шляхом безспірного списання пені в сумі 587,93 грн.
В іншій частині рішення Печерського районного суду  м. Києва від 26 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач                                                     Шебуєва В.А.
         Судді                                                               Оніщук М.І.
                                                                                Крижанівська Г.В.