ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року	Львів	Справа № 140/3679/21 пров. № А/857/14485/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,
суддів Сеника Р.П., Хобор Р.Б.,
за участі секретаря судового засідання Кахнич Г.П.,
представник позивача: не з`явився
представник відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Волинської обласної державної адміністрації на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року у справі № 140/3679/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Волинської обласної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження, зобов`язання вчинити дії,
суддя в 1-й інстанції – Мачульський В.В.,
час ухвалення рішення – не зазначено,
місце ухвалення рішення – м. Луцьк,
дата складання повного тексту рішення – не зазначена,-

                                                 В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до Волинської обласної державної адміністрації, у якому просить:
-визнати протиправним розпорядження голови Волинської ОДА від 05.03.2021 №98 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки»; 
-зобов`язати надати їй дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального садівництва, площею 0,12 га, яка розташована за межами с. Забороль Луцького району, відповідно до її заяви від 08.04.2020. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач звернувся до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва, площею 0,12 га, яка розташована за межами села Забороль Луцького району. Проте, Волинською ОДА винесено розпорядження №98, яким їй відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального садівництва, оскільки ця земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду.
Позивач вважає, що відповідач під час прийняття оскаржуваного рішення порушив пункт 7 статті 118 Земельного кодексу України, згідно з яким підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко- економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно- територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Тобто, Законом визначено вичерпний перелік підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність, відповідно посилання Волинської ОДА на ту обставину, що земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду не є законодавчо передбаченою підставою для надання йому  відмови. Крім того, відповідно ст.56 Земельного кодексу України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.  Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. З наведених підстав просить позовні вимоги задовольнити.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду  від 17 червня 2021 року позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано розпорядження Волинської обласної державної адміністрації №98 від 05.03.2021 про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою. Зобов`язано Волинську обласну державну адміністрацію надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення для індивідуального садівництва, розташованої в Луцькому районі біля с. Забороль, орієнтовною площею 0,12 га. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Волинської обласної державної адміністрації судовий збір у розмірі 908,00 грн..
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Волинська ОДА подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняте нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказує на те, що, правові підстави для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для  індивідуального садівництва зазначені безпосередньо у розпорядженні. Зокрема, відповідно до статей 6, 13, 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», статей 17, 19, 55, 57, 118, 122 Земельного кодексу України, ураховуючи інформацію Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, земельна ділянка, запропонована для відведення, належить до земель лісового фонду. Згідно зі статтею 1 Лісового кодексу України земельна лісова ділянка - земельна ділянка лісового фонду України з визначеними межами, яка надається або вилучається у землекористувача чи власника земельної ділянки для ведення лісового господарства або інших суспільних потреб відповідно до земельного законодавства. Відповідно до статті 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Згідно із частиною четвертою статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» зміна цільового призначення земельної ділянки, яка не відповідає плану зонування території та/або детальному плану території, забороняється. При цьому, позивач у поданому нею клопотанні просила надати земельну ділянку, яка належить до земель лісового фонду, для іншого цільового призначення - ведення індивідуального садівництва. Водночас однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний їх зв`язок з лісокористуванням. Вважає, що облдержадміністрація правомірно відмовила у наданні дозволу позивачу у розробці проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,12 га для ведення індивідуального садівництва, розташованої за межами населених пунктів Заборольської сільської ради (Заборольської ОТГ) Луцького району, оскільки ця земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду, із зазначенням у розпорядженні правових підстав відмови.
Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України).
Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач  08.04.2020 звернувся до відповідача з листом, у якому просив надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки для індивідуального садівництва, орієнтовною площею 0,12 га, яка розташована в Луцькому районі біля с. Забороль.
Проте, Волинською ОДА листом від 27.04.2020 №П-1581 відмовлено позивачу в наданні такого дозволу.
He погоджуючись з відмовою Волинської ОДА позивач оскаржив такі дії (бездіяльність) до Волинського окружного адміністративного суду, яким винесено на його користь рішення від 11.01.2020 у справі №140/15642/20. Зокрема, суд визнав протиправною бездіяльність Волинської ОДА щодо неприйняття рішення за заявою ОСОБА_1 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального садівництва, орієнтовною площею 0,12 га та зобов`язав Волинську ОДА повторно розглянути зазначену заяву ОСОБА_1 ..
На виконання вищезазначеного рішення суду, Волинською ОДА 05.03.2021 винесено розпорядження № 98, яким позивачу відмовлено в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального садівництва, оскільки земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду.
Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що відповідачем прийнято рішення про відмову позивачу надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою із зазначенням необґрунтованої підстави для відмови, а тому вважав за необхідне зобов`язати Волинську обласну державну адміністрацію надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва, орієнтовною площею 0,12 га, розташованої в Луцькому районі біля с. Забороль.
Враховуючи викладені вище висновки суду першої інстанції, колегія суддів з такими не погоджується, вважає їх помилковими та зазначає наступне .
Завданням адміністративного судочинства України відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Статтею ст.19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Частиною першою статті 3 Земельного кодексу України (далі – ЗК України) встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту «б» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.
Відповідно до п. «в» ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Частиною 1 ст. 121 Земельного кодексу України визначено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам і передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: а) для ведення фермерського господарства в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району; б) для ведення особистого селянського господарства не більше 2,0 гектара; в) для ведення садівництва не більше 0,12 гектара; г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах не більше 0,25 гектара, в селищах не більше 0,15 гектара, в містах не більше 0,10 гектара; ґ) для індивідуального дачного будівництва не більше 0,10 гектара; д) для будівництва індивідуальних гаражів не більше 0,01 гектара.
Відповідно до ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
У той же час, слід взяти до уваги, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 18 Земельного кодексу України, до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії.
Категорії земель України мають особливий правовий режим.
Згідно з п. «е» ч. 1 ст. 19 Земельного кодексу України, однією з категорій земель України за основним цільовим призначенням є землі лісогосподарського призначення.
Відповідно до ч. 1 ст. 55 Земельного кодексу України, до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.
Згідно з п. «г» ч. 4 ст. 83, п. «ґ» ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України, до земель комунальної та державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Як визначено ч. 1 ст. 20 Земельного кодексу України, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.
Відповідно до ч. 7 цієї ж статті, зміна цільового призначення земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, слід підсумувати, що громадяни України не мають право набувати у власність земельні ділянки лісогосподарського призначення в порядку безоплатної приватизації, а зміна цільового призначення такої категорії земель провадиться винятково за погодженням з Кабінетом Міністрів України.
Як вбачається із матеріалів справи, Головне управління Держгеокадастру у Волинській області листом від 11.02.2021 року №ПІ-14/0-18/0/63-21 розглянуло запит позивача від 04.02.2021 року щодо надання інформації про земельну ділянку та повідомило, що згідно наданої інформації відділу у Луцькому районі та відповідно до матеріалів, наявних в Державному фонді документації із землеустрою, а саме: Креслення проекту адміністративних меж Боголюбської сільської ради та Проекту роздержавлення земель КСП «Плодорозсадник Луцький» Луцького району Волинської області запитувана земельна ділянка, яка зазначена на викопіюванні відноситься до земель лісового фонду, як землі запасу, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам. Згідно з класифікацією видів земельних угідь-чагарникова рослинність природного походження. Група включає земельні ділянки, вкриті заростями багаторічних дерев`янистих кущових рослин. Вищезазначена земельна ділянка не перебуває в користуванні ДП «Ківерцівське ЛГ».
Відтак, у нашому випадку в належний спосіб підтверджено, що бажана для відведення позивачу земельна ділянка входить до земель, які за цільовим призначенням відносяться до земель лісогосподарського призначення, що засвідчується вказаними вище відомостями.
Колегія суддів звертає увагу на те, що законом не передбачене право громадян України на отримання у власність в порядку безоплатної приватизації земель такої категорії (лісогосподарського призначення), а зміна їх цільового призначення може відбуватися лише у спеціальному порядку та за рішенням компетентного органу.
У зв`язку з чим, слід прийти до висновку, що відповідачем було правомірно відмовлено позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва з огляду на те, що така земля відноситься до категорії земель лісогосподарського призначення.
Таким чином, у задоволенні заявлених позовних вимог про визнання протиправним розпорядження голови Волинської ОДА від 05.03.2021 №98 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» слід відмовити.
Вказане свідчить про безпідставність і наступних вимог про зобов`язання прийняти протилежне рішення, позаяк, такі вимоги базуються саме на протиправності рішення про відмову в наданні дозволу на розроблення документації, чого в нашому випадку не встановлено. Отже, в цих вимогах також необхідно відмовити.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції  на наведені обставини не звернув належної уваги, не дав їм відповідної правової оцінки, а тому дійшов помилкового висновку щодо наявності правових підстав для задоволення адміністративного позову.
Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Згідно ч. 2 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Положення ч.1 ст. 9 КАС України передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (стаття 90 КАС України).
Отже, розглянувши усі подані документи і матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи тому, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та прийняти нову постанову якою в позові відмовити.

Керуючись статтями ч.4 ст.229, ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                   П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Волинської обласної державної адміністрації задовольнити.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду  від 17 червня 2021 року у справі № 140/3679/21 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Волинської обласної державної адміністрації про  визнання протиправним та скасування розпорядження, зобов`язання вчинити дії -  відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.    

Головуючий суддя	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
судді	 	Р. П. Сеник 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
Повне судове рішення складено 25 листопада 2021 року