ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2021 року	Львів	Справа № 300/731/19 пров. № А/857/13999/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,
суддів Сеника Р.П., Хобор Р.Б.,  

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 року  у справі № 300/731/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинення дій,-
суддя в 1-й інстанції – Матуляк Я.П.,
час ухвалення рішення – 09.06.2021 року,
місце ухвалення рішення – м. Івано-Франківськ,
дата складання повного тексту рішення – 09.06.2021 року,

                                             В С Т А Н О В И В :

03.04.2019 ОСОБА_1 (далі – позивач) звернулася в суд з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області (далі – відповідач) про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці виходячи з розрахунку доплати за вислугу років у розмірі 50% починаючи з 19.07.2017 та зобов`язати  Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утриманні як судді у відставці на підставі довідок Івано-Франківського апеляційного суду за №04-12/103-19 від 25.02.2019, №04-12/100-19 від 25.02.2019, №04-12/101-19 від 25.02.2019, №04-12/102-19 від 25.02.2019 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці виходячи з розрахунку доплати за вислугу років у розмірі 50%, яка враховуються при призначенні/перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці із збереженням відсотку нарахування щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 80% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, починаючи з 19.07.2017, 01.01.2018, 04.12.2018, 01.01.2019 відповідно, без обмеження граничного розміру із урахуванням раніше виплачених сум.
Позов мотивовано тим, що відповідачем протиправно відмовлено ОСОБА_1 здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, оскільки при призначенні позивачу пенсії, необхідно враховувати її стаж роботи на посаді стажиста Івано-Франківського міського суду з 01.08.1995 по 18.04.1999, що дає право на визначення та виплату доплати за вислугу років у розмірі 50%. Зазначене відображено в довідках Івано-Франківського апеляційного суду, які відповідачем протиправно не взяті до уваги.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08.05.2019, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.09.2019, в задоволенні позову ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій відмовлено.
Згідно постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21.04.2021, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08.05.2019 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.09.2019 скасовано, а справу № 300/731/19 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 року у справі № 300/731/19 позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови з 25.02.2019 року в перерахунку ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з врахуванням встановленої надбавки за вислугу років у розмірі 50%.
Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області здійснити перерахунок ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з врахуванням встановленої надбавки за вислугу років 50%, та на підставі довідки Івано-Франківського апеляційного суду від 25.02.2019 року № 04-12/102-19 станом на 01.01.2019 року з 25.02.2019 року.
В решті позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу. Вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що ОСОБА_1 з 20.07.2017 призначено довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до Закону України «Про судоустрій та статус суддів» в розмірі 80% заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. До заяви про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді позивач надала довідку №04-12/185-17 від 20.07.2017 про суддівську винагороду, доплата за вислугу років становила 40%. Зазначає, що довідки за №04-12/103-19, №04-12/102-19, №04-12/101-19, №04-12/100-19, видані 25.02.2019 та лист Івано-Франківського Апеляційного суду Івано-Франківської області №03-42/29/2019 від 20.03.2019 не породжують правових наслідків, так як не мають зворотної дії в часі, оскільки суддівська винагорода ОСОБА_1 не виплачувалась за даними, що містяться в цих довідках.
Просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 року  у справі № 300/731/19 та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).
Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.309 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково позовні вимоги у справі, суд першої інстанції виходив з того, що після звернення 25.02.2019 року ОСОБА_1 до відповідача про здійснення перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці та подання нового розрахунку стажу від 29.01.2019 року виданого Івано-Франківським апеляційним судом, орган пенсійного фонду повинен був здійснити перерахунок довічного грошового утримання судді у відставці саме із розрахунку уточненого стажу, який складає 21 рік 11 місяців 19 днів, що дає право на отримання довічного грошового утримання судді у відставці з розрахунку 80% розміру суддівської винагороди судді на відповідній посаді, з урахуванням раніше проведеного перерахунку, пов`язаного із законодавчим збільшенням заробітної плати судді на відповідній посаді, і такий обов`язок пенсійного фонду зберігається в разі подальшого законодавчого збільшення розміру заробітної плати судді на відповідній посаді.
Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 згідно наказу №02-7/30 від 22.06.1995 начальника управління юстиції в Івано-Франківській області була зарахована, як молодий спеціаліст, на посаду стажиста Івано-Франківського міського суду з 01.08.1995, з посадовим окладом згідно штатного розпису (75% посадового окладу судді) (а.с. 18).
Указом Президента України №0358/99 від 03.04.1999 позивача призначено на посаду судді Богородчанського районного суду Івано-Франківської області.
Наказом в.о. начальника управління юстиції в Івано-Франківській області №03-01/64 від 19.04.1999 позивача звільнено з 18.04.1999 з посади стажиста Івано-Франківського міського суду у з`язку з призначенням суддею Богородчанського районного суду (а.с. 17).
Указом Президента України №346/2003 від 21.04.2003 позивача призначено на посаду судді Апеляційного суду Івано-Франківської області у межах п`ятирічного строку (а.с. 20).
Згідно записів трудової книжки позивача, ОСОБА_1 17.06.2004 обрана суддею безстроково на підставі постанови Верховної ради України №1813-IVвід 17.06.2004 та наказу №05-1/25 від 01.07.2004 (а.с. 25).
Рішенням Вищої ради правосуддя від 11.07.2017 за №1999/0/15-17 у зв`язку з поданням заяви про відставку, ОСОБА_1 звільнено з посади судді Апеляційного суду Івано-Франківської області (а.с. 12) і наказом голови цього суду №138-ос від 18.07.2017 відраховано зі штату суду з 19.07.2017 (а.с. 48).
20.07.2017 позивач подала до відповідача заяву про призначення/перерахунок пенсії (а.с. 43), та на її підставі з 20.07.2017 ОСОБА_1 призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у розмірі 80% від заробітної плати 24 640,00 грн., що підтверджується протоколом №5372 від 26.07.2017 (а.с. 44).
23.01.2019 позивач звернулася до Івано-Франківського апеляційного суду із заявою про зарахування їй як державну службу, періоду роботи на посаді стажиста Івано-Франківського міського суду та проведення перерахунку стажу, що впливає на вислугу років та відповідно на розмір довічного грошового утримання.
Головою апеляційного суду прийнято рішення про перерахунок стажу державної служби позивача та включено до нього період стажування позивача на посаду судді. Так, згідно довідки Івано-Франківського апеляційного суду за №к-4/2019 від 29.01.2019 стаж роботи позивача станом на 19.07.2017, який дає право на одержання доплати за вислугу років становить 21 рік 11 місяців 19 днів (50%) та включає в себе, зокрема, період роботи на посаді стажиста Івано-Франківського міського суду з 01.08.1995 по 18.04.1999 – 3 роки 8 місяців 18 днів (а.с. 15).
25.02.2019 позивач звернулася до Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області із заявою щодо перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, до якої додала довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці №04-12/103-19 від 25.02.2019, №04-12/100-19 від 25.02.2019, №04-12/101-19 від 25.02.2019 та №04-12/102-19 від 25.02.2019 (а.с. 28-31).
01.04.2019 відповідач листом відмовив ОСОБА_1 в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі вказаних довідок, оскільки станом на час набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яким зокрема, статтю 137 доповнено частиною 2, позивач не працювала суддею і доплата за вислугу років на час її роботи не встановлювалась (а.с. 14).
Вважаючи такі дії відповідача щодо відмови перерахувати пенсію протиправними, позивач звернулася до суду за захистом своїх прав.

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані  діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
На момент звільнення ОСОБА_1 у відставку та призначення їй щомісячного довічного грошового утримання діяв Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII).
Пунктом 25 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону передбачено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу. В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 % суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів». За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90% суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.
Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ (у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.06.2016 №4-рп/2016) (далі - Закон №2453-VI) передбачалося, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 % заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.
Абзацом 4 пункту 34 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII регламентовано, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).
За правилами частини першої статті 120 Закону №2453-VI, в редакції діючій на час подання позивачем заяви про відставку, суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.
Відповідно до положень частини першої статті 135 Закону №2453-VI до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; 2) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.
Відповідно до пункту 11 Перехідних положень цього Закону, судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.
До набрання чинності Законом №2453-VI зазначені правовідносини регулювались Законом України «Про статус суддів» від 15.12.1992 №2862-ХІІ.
Відповідно до частини першої статті 43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 №2862-ХІІ, кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов`язків  за власним бажанням або у зв`язку  з закінченням строку повноважень.
В частині четвертій статті 43 вищезазначеного Закону передбачено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.
Крім цього, згідно п.34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону № 1798-VIII від 21.12.2016 р.), судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).
Обчислення стажу державної служби за час розглядуваного періоду здійснювалось відповідно до Закону України «Про державну службу», Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 р. №283 (далі - Порядок №283), та додатку до нього.
Згідно ст.1 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII від 16.12.1993 року, державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.
Статтею 2 цього Закону визначено, що посада - це визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу та його апарату, на яку покладено встановлене нормативними актами коло службових повноважень.
Відповідно до п.2 Порядку №283, до стажу державної служби зараховується робота на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів судів, прокуратури, а також в державних органах колишніх УРСР та інших республік, а також колишнього СРСР згідно з додатком, зокрема, у виконавчих комітетах місцевих Рад депутатів трудящих, Рад народних депутатів, їх управліннях, самостійних відділах, інших структурних підрозділах.
Статтею 67 Закону УРСР «Про судоустрій» від 05.06.1981 року № 2022-Х (в редакції Закону від 05.06.1981 року) було передбачено, що структура і штатна чисельність апарату районного (міського) народного суду затверджуються начальником відділу юстиції виконавчого комітету обласної, Київської міської Ради народних депутатів у межах штатної чисельності і фонду заробітної плати, встановлених Міністром юстиції Української PCP.
Тобто, організаційне керівництво (в тому числі і питання кадрового забезпечення) районними (міськими) народними судами у розглядуваний період із 01.08.1988 року по 01.09.1990 рік здійснювалося відповідними відділами юстиції виконавчого комітету відповідних обласних Рад чи обласних державних адміністрацій.
Відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_1 згідно наказу №02-7/30 від 22.06.1995 начальника управління юстиції в Івано-Франківській області зарахована, як молодий спеціаліст, на посаду стажиста Івано-Франківського міського суду з 01.08.1995, з посадовим окладом згідно штатного розпису (75% посадового окладу судді) (а.с. 18) та наказом в.о. начальника управління юстиції в Івано-Франківській області №03-01/64 від 19.04.1999 позивача звільнена з 18.04.1999 з посади стажиста Івано-Франківського міського суду у зв`язку  з призначенням суддею Богородчанського районного суду (а.с. 17).
Питання проходження стажування випускниками вищих навчальних закладів в цей період регулювалися такими законодавчими актами колишнього Союзу PCP та УРСР, як: Постанова ЦК КПРС, Ради міністрів СРСР від 18.07.1972 року №535 «Про заходи щодо подальшого удосконалення вищої освіти в країні», Положенням про стажування молодих спеціалістів, які закінчили вищі учбові заклади, затвердженим Державним комітетом Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати, Всесоюзною Центральною Радою Професіональних Союзів, Міністерством Вищої та середньої освіти СРСР від 25.06.1973 року.
Так, в п.п.4.2 п.10 зазначеної вище Постанови №535 від 18.07.1972 року було визначено, що випускники вищих навчальних закладів для набуття необхідних практичних навичок проходять за місцем розподілення на підприємствах і установах стажування строком до одного року, під час якого виконують посадові обов`язки  і отримують заробітну платню відповідно штатного розкладу. Загальне керівництво стажуванням покладається на галузеві міністерства і відомства, в веденні яких перебувають ці підприємства, організації та установи.
Відповідно до п.1 Положення про стажування молодих спеціалістів, які закінчили вищі учбові заклади, затвердженого Державним комітетом Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати Всесоюзною Центральною Радою Професіональних Союзів, Міністерством Вищої та середньої освіти СРСР від 25.06.1973 року, також передбачалось, що молоді спеціалісти, які закінчили вищи навчальні заклади, проходять за місцем розподілення на підприємствах, в організаціях і установах стажування строком до одного року, під час якого виконують посадові обов`язки і отримують заробітну плату згідно штатного розкладу.
Пунктами 5, 15 цього Положення передбачалось, що час стажування зараховується в трирічний строк роботи молодого спеціаліста за місцем розподілу. Під час стажування молодий спеціаліст: користується всіма правами і пільгами, встановленими для працівників цього підприємства (організації, закладу) які обіймають аналогічну посаду; несе обов`язки, покладені на нього трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку; виконує функціональні обов`язки щодо займаної посади, визначеними відповідними інструкціями і положеннями, з урахуванням індивідуального плану.
Відповідно до п. 2 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 року №283, до стажу державної служби зараховується робота на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів судів, а також в державних органах колишніх УРСР та інших республік, а також колишнього СРСР згідно з додатком, зокрема, у виконавчих комітетах місцевих Рад депутатів трудящих, Рад народних депутатів, їх управлінь, самостійних відділах, інших структурних підрозділах.
Пунктом 3 цього Порядку №283 було передбачено, що до стажу державної служби включається також робота на посадах службовців в органах, зазначених у п. 2 цього Порядку і додатку до нього, якщо при просуванні по службі вони зайняли посади державних службовців.
Згідно з п.4 Порядку №283, документом для визначення стажу державної служби є трудова книжка та інші документи, які відповідно до чинного законодавства підтверджують стаж роботи.
Вказана правова позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України викладеній в постанові від 14.11.2018 року у справі №819/1550/16.
Таким чином, враховуючи те, що період роботи на посаді стажиста судді відповідного суду зараховується до стажу державної служби, Івано-Франківським апеляційним судом зараховано до стажу державної служби позивача, період стажування в Івано-Франківському міському суді.
25.02.2019 року позивач звернулася до Управління Пенсійного фонду в м. Івано-Франківську із заявою про перерахунок та виплату щомісячного грошового утримання судді у відставці з урахуванням служби на посаді стажиста Івано-Франківського міського суду. До вказаного звернення нею подано довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці №04-12/103-19 від 25.02.2019, №04-12/100-19 від 25.02.2019, №04-12/101-19 від 25.02.2019 та №04-12/102-19 від 25.02.2019 (а.с. 28-31).
Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що після звернення 25.02.2019 року ОСОБА_1 до відповідача про здійснення перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці та подання нового розрахунку стажу від 29.01.2019 року виданого Івано-Франківським апеляційним судом, орган Пенсійного фонду повинен був здійснити перерахунок довічного грошового утримання судді у відставці саме із розрахунку уточненого стажу, який складає 21 рік 11 місяців 19 днів.
Колегія суддів звертає увагу, що виходячи із приписів частини 3 статті 142 Закону №1402-VIII щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.
Частиною 3 статті 135 Закону № 1402-VIII встановлено, що базовий розмір посадового окладу судді становить:
1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;
2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;
3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Відтак, апеляційний суд приходить зазначає, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок щодо права позивача на отримання довічного грошового утримання судді у відставці з розрахунку 80% розміру суддівської винагороди судді на відповідній посаді, з урахуванням раніше проведеного перерахунку, пов`язаного  із законодавчим збільшенням заробітної плати судді на відповідній посаді, і такий обов`язок щодо здійснення перерахунку   Пенсійним фондом зберігається в разі подальшого законодавчого збільшення розміру заробітної плати судді на відповідній посаді.
Окрім того, колегія суддів зауважує, що визначення відсотка розміру довічного грошового утримання позивача від суддівської винагороди працюючого судді на підставі норм Закону №1402-VIII не призводить до порушення статті 22 Конституції України, оскільки розмір довічного грошового утримання, на який має право позивач згідно з нормами Закону №1402-VIII, не є меншим ніж той, який був визначений йому на підставі положень Закону від 07 липня 2010 року №2453-VI.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Відповідно до ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 

Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
Згідно з частиною четвертою статті 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. 

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів. 

Керуючись ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,
                                                 П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 року у справі № 300/731/19 змінити в частині мотивів.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
судді	 	Р. П. Сеник 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
Повне судове рішення складено 29 листопада 2021 року