ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 року	Львів	Справа № 140/2660/21 пров. № А/857/16421/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                            Онишкевича Т.В., 
суддів                                                                                Носа С.П., Судової-Хомюк Н.М., 

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» Караченцева Артема Юрійовича на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» Караченцева Артема Юрійовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,
          
суддя у І інстанції                                                            Волдінер Ф.А.,
час ухвалення рішення                                                  не зазначено,
місце ухвалення рішення                                                  м. Луцьк,
дата складення повного тексту рішення                               05 липня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:
визнати протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» (далі – Уповноважена особа) Караченцева А.Ю. щодо неподання до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі – Фонд) доповнення до переліку, за яким ОСОБА_1 має право на відшкодування коштів за вкладом у Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» (далі – Банк) за рахунок Фонду;
зобов`язати Уповноважену особу подати до Фонду доповнення до переліку, за яким ОСОБА_1 має право на відшкодування коштів за вкладом у Банку за рахунок Фонду в межах гарантованої суми відшкодування.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 06 липня 2021 року у справі № 140/2660/21, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, позов задоволено повністю. 
При цьому суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 є особою, яка набула право на гарантоване державою відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, і неподання інформації про позивача, як вкладника банку, до переліку протягом трьох днів з дня отримання рішення про відкликання банківської ліцензії дає підстави для зобов`язання Уповноваженої особи подати до Фонду інформацію щодо ОСОБА_1 (включити до переліку вкладників) як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладом в Банку за рахунок Фонду.
У апеляційній скарзі Уповноважена особа просила скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про відмову у задоволенні позовних вимог   ОСОБА_1 у повному обсязі.
На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що 04 серпня 2015 року Уповноважена особа звернулася із заявою про вчинення кримінального правопорушення за фактом заволодіння коштами Банку, однак судом не було надано оцінку факту наявності кримінального правопорушення.
Звертає увагу апеляційного суду на те, що ОСОБА_2  перевела зі свого депозитного рахунку № НОМЕР_1 на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_2 на депозит згідно договору №369211 від 01 грудня 2014 року кошти в розмірі 2000 доларів США. Разом із тим, у ході розгляду справи № 161/12447/15-ц за позовом Банку до ОСОБА_2 було встановлено факт подвійного стягнення з Банку на користь ОСОБА_2 коштів у сумі 1615,35 грн.
Відтак, на переконання скаржника, беззаперечним є факт незаконного надходження коштів на депозит ОСОБА_1 згідно із договором №369211 від 01 грудня 2014 року від ОСОБА_2 .
Окрім того, звертає увагу апеляційного суду на те, що кошти у сумі 2000 доларів США та 8000 доларів США на депозит ОСОБА_1 надійшли від ОСОБА_2 . 
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 01 грудня 2014 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір банківського вкладу (вклад «Цікавий») №369211, за умовами якого Банк приймає від вкладника грошові кошти у сумі 8000 доларів США у тимчасове строкове користування на строк до 30 травня 2015 року. 
Окрім того, 01 грудня 2014 року між Банком та ОСОБА_1 укладено додатковий договір до договору банківського вкладу (вклад «Цікавий» USD) №369211/1 та додатковий договір до договору банківського вкладу (вклад «Цікавий» USD) №369211/2, відповідно до яких вкладник поповнив вклад на суму 2 000 доларів США і сума вкладу по договору з дати підписання цих додаткових договорів становить 10000 доларів США. 
01 грудня 2014 року ОСОБА_2 платіжним дорученням №17710 на банківський рахунок позивача внесено грошові кошти у сумі 8000 доларів США (119 754,15 грн), а платіжним дорученням №18397 – грошові кошти у сумі 2 000 доларів США (30 112,83 грн). 
На рішенням Правління Національного банку України (далі – НБУ) від 21 травня 2019 року №352-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» було відкликано банківську ліцензію № 219 від 11 жовтня 2011 року. Виконавчою дирекцією Фонду 22 травня 2019 року прийнято рішення №1268 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» та делеговано повноваження ліквідатора банку.
Відповідно до повідомлення, розміщеного на офіційному сайті Банку, з 27 травня 2019 року Фонд здійснює відшкодування коштів вкладникам Банку за договорами банківського вкладу незалежно від дати їх закінчення та за договорами банківського рахунку (включаючи карткові рахунки) в межах 200 000 гривень.
На звернення ОСОБА_1   від 28 травня 2019 року про внесення відомостей до переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування, відповідач листом № 85 від 21 червня 2019 року відмовив йому у включенні у реєстр кредиторів з огляду на те, що 04 серпня 2015 року Уповноважена особа звернулася із заявою про вчинення кримінального правопорушення за фактом заволодіння коштами Банку (а. с. 12-13).
Водночас рішенням Виконавчої дирекції Фонду від 06 лютого 2020 року № 281 змінено дату відкликання та делегування повноважень Уповноваженої особи та з 06 лютого 2020 року призначено провідного професіонала з питань ліквідації банків відділу організації процедур ліквідації банків департаменту ліквідації банків Караченцева А.Ю., якому делеговані всі повноваження ліквідатора Банку.
При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
На підставі аналізу матеріалів справи та позицій сторін, викладених у заявах по суті справи, апеляційний суд дійшов переконання, що на стадії апеляційного перегляду суть публічно-правового спору, що розглядається, зводиться до незгоди ОСОБА_1 з відмовою у виплаті йому відшкодування за вкладом у Банку та зобов`язання Уповноваженої особи подати до Фонду доповнення до переліку, за яким ОСОБА_1 має право на відшкодування коштів за вкладом у Банку за рахунок Фонду в межах гарантованої суми відшкодування.
Відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Як передбачено у частині 1 статті 118 Кодексу адміністративного судочинства України, процесуальні строки – це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені – встановлюються судом.
Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати (частина 2 статті 118 Кодексу адміністративного судочинства України).
Правила обчислення процесуального строку регламентовані положеннями статті 120 Кодексу адміністративного судочинства України.
Згідно із частиною 1 статті 120 Кодексу адміністративного судочинства України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день (частина 6 статті 120 Кодексу адміністративного судочинства України).
За правилами частини 8 статті 120 Кодексу адміністративного судочинства України останній день строку триває до двадцять четвертої години, але якщо в цей строк слід було вчинити процесуальну дію в суді, де робочий час закінчується раніше, строк закінчується в момент закінчення цього часу.
Строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення позовна заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здано на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку (частина 9 статті 120 Кодексу адміністративного судочинства України). 
Відповідно до частин 1 та 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно із частиною 3 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Як зазначено у поданій ОСОБА_1 позовній заяві, про відмову у виплаті йому коштів, як вкладнику Банку, йому стало відомо 21 травня (червня) 2019 року (а.с. 2) з огляду на те, що 04 серпня 2015 року Уповноважена особа звернулася із заявою про вчинення кримінального правопорушення за фактом заволодіння коштами Банку з листа № 85 від 21 червня 2019 року. 
Разом із тим, як свідчать матеріали справи, позовна заява, що розглядається, була подана до адміністративного суду лише 16 березня 2021 року (а.с. 1) та того ж дня зареєстрована у суді, тобто вже після закінчення встановленого частиною 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України шестимісячного строку з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.
При цьому апеляційний суд наголошує на тому, що позивач не зверталися до суду першої інстанції із клопотання про поновлення пропущеного строку на звернення до суду. 
Суд апеляційної інстанції зауважує, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій. 
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до частини третьої якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», заява № 48778/99).
Разом з тим, Європейський суд з прав людини, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Рішенням Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Згідно зі статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
Відповідно до частини 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
При цьому чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи, а для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.
Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
За правилами частини 1 статті 319 Кодексу адміністративного судочинства України  судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду у відповідній частині з підстав, встановлених  статтею 240 цього Кодексу.
Підсумовуючи наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції при вирішенні цього публічно-правового спору допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Відтак, оскаржуване рішення суду першої інстанції слід скасувати та залишити позов ОСОБА_1 без розгляду. 

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 319, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» задовольнити частково.

Скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 липня 2021 року у справі № 140/2660/21 та залишити позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк