ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2021 р. 	Справа № 520/3078/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: П`янової Я.В. ,  Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.05.2021 р. (ухвалене суддею Біленським О.О.) по справі № 520/3078/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення відділу перерахунків пенсій № 4 управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 11.02.2021 р. № 963090142646; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області  здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 , з 01.01.2014 р. по 02.08.2014 р., відповідно до ч. 4 ст. 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", в розмірі 8-ми (восьми) мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, з 01.01.2014 р. по 02.08.2014 р., відповідно до ст. 50 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, виходячи з мінімального розміру пенсії за віком, встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та провести відповідні виплати, з урахуванням раніше сплачених сум.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.05.2021 р. позов задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасовано рішення відділу перерахунків пенсій № 4 управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 11.02.2021 р. № 963090142646 в частині відмови ОСОБА_1 у здійсненні перерахунку пенсії за період, з 01.01.2014 р. по 11.06.2014 р.; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області  здійснити за період, з 01.01.2014 р. по 11.06.2014 р. перерахунок пенсії ОСОБА_1 , відповідно до ч. 4 ст. 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", в розмірі 8-ми (восьми) мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до ст. 50 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, виходячи з мінімального розміру пенсії за віком, встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та провести відповідні виплати, з урахуванням раніше сплачених сум; в іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої  інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення   Харківського окружного адміністративного суду від 13.05.2020 р. та прийняти нове судове рішення, яким залишити без розгляду позов ОСОБА_1 .
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме:  Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", Кодексу адміністративного судочинства України  та на не відповідність висновків суду обставинам справи. Разом з цим, посилається на те, що позивачем пропущено строк на звернення до суду.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд  апеляційної інстанції   розглядає справу   в порядку письмового провадження за наявними   у справі матеріалами.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судовим розглядом встановлено, що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорія 1 та має 2 групу інвалідності, що підтверджується довідкою МСЕК серії 10 ААА № 612945 від 30.11.2011 р., посвідченням учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 1 серії НОМЕР_1 від 07.10.2019 р. та перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області та отримує пенсію по інвалідності 2 групи внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС відповідно до Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” №796-ХІІ.
У лютому 2021 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області із заявою про проведення перерахунку та виплати заборгованості основної та додаткової пенсії по інвалідності внаслідок Чорнобильської катастрофи, з урахуванням виплачених сум, відповідно до ч. 4 ст. 54 та ст. 50 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, за період з 01.01.2014 р. по 02.08.2014 р.
Рішенням відділу перерахунків пенсій № 4 управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 11.02.2021 р. №  963090142646 позивачу відмовлено в проведенні перерахунку пенсії, у зв`язку з тим, що розмір пенсії відповідає нормам законодавства та визначений відповідно до Порядку обчислення пенсії особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи затверджений Постановою Кабінету Міністрів України “Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” від 23.11.2011 р. №  1210.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з часткової обґрунтованості позовних вимог.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до  ст. 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як  Конституцією, так і Законами України.
Статтею 46 Конституції України  передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробітті з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Відповідно до  ст. 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 р., який набрав чинності з 01.01.2004 р. (далі -  Закон № 1058-IV) законодавство про пенсійне забезпечення базується на  Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього  Закону,  законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
Частиною 1  статті 9 Закону №1058-IV  встановлено, що в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Пунктом 13 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV встановлено, що у разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до  Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»  та цього  Закону  призначається одна пенсія за її вибором.
Нормами  Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ  (далі - Закон № 796-ХІІ) визначено основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.
Відповідно до  ст. 49 Закону № 796-ХІІ, пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Отже, законодавцем надано право особі обирати умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, які встановлені загальним  Законом № 1058-IV  або спеціальним  Законом № 796-ХІІ.
Статтею 50 Закону № 796-ХІІ  (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, з врахуванням  Рішення Конституційного Суду № 10-рп/2008 від 22.05.2008 р.), передбачено, що особам, віднесеним до категорії 1, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірах: - інвалідам I групи - 100 процентів мінімальної пенсії за віком; - інвалідам II групи - 75 процентів мінімальної пенсії за віком; - інвалідам III групи, дітям-інвалідам, а також хворим внаслідок Чорнобильської катастрофи на променеву хворобу - 50 процентів мінімальної пенсії за віком.
Статтею 54 Закону № 796-ХІІ, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин з врахуванням  Рішення Конституційного Суду № 10-рп/2008 від 22.05.2008 р., встановлено, що в усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими: по I групі інвалідності - 10 мінімальних пенсій за віком; по II групі інвалідності - 8 мінімальних пенсій за віком; по III групі інвалідності - 6 мінімальних пенсій за віком; дітям-інвалідам - 3 мінімальних пенсій за віком.
Дія норм статей  50,  54 Закону №796-ХІІ  неодноразово обмежувалася законодавцем у законах про Державний бюджет України шляхом делегування Кабінету Міністрів України повноважень щодо визначення порядку та розміру доплати до пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, передбачених вказаними статтями, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на відповідний календарний рік.
Так,  Законом України № 3491-VI від 14.06.2011  р. «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» розділ VII «Прикінцеві положення» Закону України «Про державний бюджет України на 2011 рік» доповнено пунктом 4, яким встановлено, зокрема, що у 2011 році норми і положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік (пункт 7).
Рішенням Конституційного Суду України від 26.12.2011 р. № 20-рп/2011  пункт 4 розділу VII «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» від 23 грудня  2010 року №2857-VI з наступними змінами визнано конституційним.
На виконання пункту 7  Закону України № 3491-VI  Кабінет Міністрів України прийняв  Постанову від 06.07.2011 р. № 745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету», яка набрала чинності з 23.07.2011 р., яка діяла до 01.01.2012 р., та якою визначені інші розміри доплати до пенсії, додаткової та державної пенсій, передбачених статтями  39,  50,  54 Закону № 796-ХІІ  відповідно.
Постановою Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 23.11.2011 р. № 1210  затверджений Порядок обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі  - Порядок № 1210), згідно з яким позивачу виплата державної та додаткової пенсії здійснювалася у розмірі меншому, ніж як це передбачено  Законом №796-ХІІ.
Разом з тим,  Закон України № 719-VII від 16.01.2014 «Про Державний бюджет України на 2014 рік»  який набрав чинності з 01.01.2014 р., не встановлював будь-яких обмежень з приводу застосування статей  50,  54 Закону №796-ХІІ.
Таким чином, починаючи з 01.01.2014 р. законодавцем жодних змін чи обмежень для застосування розмірів основних та додаткових пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, передбачених статтями  50,  54 Закону №796-ХІІ, встановлено не було, а тому, враховуючи принцип пріоритетності законів над підзаконними нормативно-правовими актами, застосуванню підлягали саме вказані норми  Закону №796-ХІІ, а не Порядку № 1210.
В подальшому обмеження дії норм статей  50,  54 Закону № 796-ХІІ  у 2014 році відбулося після прийняття  Закону України № 1622-VII від 31.07.2014  р. «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», який набрав чинності 03.08.2014 р. та яким розділ «Прикінцеві положення» Закону України №719-VII від 16.01.2014 р. «Про Державний бюджет України на 2014 рік» доповнено, зокрема, пунктом 6-7, згідно з яким норми і положення ст.ст.20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»  застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на 2014 рік.
Таким чином, починаючи з 03.08.2014 р. Кабінету Міністрів України надано повноваження встановлювати інші, ніж передбачені статтями  50,  54 Закону №796-ХІІ, розміри доплати, державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Згідно із абзацом 8 пункту 4 мотивувальної частини  Рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25.01.2012 р.  нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, якими регулюються бюджетні відносини, зокрема питання соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, є складовою бюджетного законодавства відповідно до пункту 5 частини першої  статті 4 Бюджетного кодексу України. Отже, суди загальної юрисдикції України під час вирішення справ щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовувати нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, прийняті на підставі і на виконання  Бюджетного кодексу України, інших законів України, в тому числі закону про Державний бюджет України на відповідний рік.
Так, як на цей час залишався чинним Порядок № 1210, а Закон України № 1622-VII від 31.07.2014 р. «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» прийнято пізніше Закону № 796-ХІІ, то саме положення Закону України № 719-VII від 16.01.2014 р. та вказаного Порядку підлягали пріоритетному застосуванню до спірних відносин з 03.08.2014 р.
Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права, викладена в постанові Верховного Суду України від 26.04.2016 р. у справі № 285/4300/14-а, а також в постанові Верховного Суду від 21.02.2018 р. у справі № 619/2262/17.
Отже, в період з 01 січня по 02 серпня 2014 року відповідач повинен нараховувати та виплачувати державну та додаткову пенсії позивачу в розмірі, визначеному статтями  50,  54 Закону № 796-ХІІ, а не Порядком № 1210.
Разом з тим, необхідно зазначити, що відповідно до ч. ч. 1, 2  ст. 122 КАС України,  позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно із ч. 3  ст. 122 КАС України,  для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані  статтею 123 КАС України, відповідно до частини третьої якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений  законом  строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Також суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами  законом  передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених  КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 р. №17-рп/2011  визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись». Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.12.2020 р. у справі № 510/1286/16-а, вказала на те, що у спорах, які виникають з органами Пенсійного фонду України, особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу Пенсійного фонду України відповіді (листа-відповіді, листа-роз`яснення) на надісланий запит щодо розміру пенсії, нормативно-правових документів (про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку), на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових. Отже, з дня отримання пенсійної виплати особою, якій призначена пенсія вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання пенсійної виплати, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових призначеної (перерахованої) їй пенсії звернулась до пенсійного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від пенсійного органу відповіді на подану нею заяву.
Судовим розглядом встановлено, що звертаючись у лютому 2021 року до відповідача із заявою щодо виплати йому пенсії, позивач вже знав, що у період з 02.01.2014 р. по 02.08.2014 р.  розмір його пенсії обчислювався та виплачувався відповідачем відповідно до Порядку № 1210. Проте, з адміністративним позовом про здійснення перерахунку та виплати пенсії за вищевказаний період ОСОБА_1 звернувся лише в лютому 2021 року, тобто з пропуском строку, встановленого  статтею 122 КАС України.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що отримання позивачем рішення відповідача від 11.02.2021 р., прийнятого за наслідками розгляду його заяви не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку, оскільки такі дії позивач почав вчиняти більш ніж через 6 років після отримання пенсії за серпень 2014 року.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.12.2020 р. у справі № 510/1286/16-а, дійшла висновку, що норми, зокрема  статі 87 Закону № 1788-ХІ  та  статті 46 Закону № 1058-ІV  (щодо не обмеження будь-яким строком невиплаченої пенсіонерові суми пенсії), підлягають застосуванню у справах за позовами про оскарження бездіяльності, дій та/або рішень суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку пенсійних виплат виключно за наявності таких умов: 1) ці суми мають бути нараховані пенсійним органом; 2) ці суми мають бути не виплаченими саме з вини держави в особі пенсійного органу.
Відповідно до ч. 2  ст. 6 КАС України,  суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно із  ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини»,  суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Крім того, аналіз практики Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Європейський Суд з прав людини виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.
Враховуючи те, що поважних та об`єктивних причин пропуску строку звернення до суду з позовом позивачем не зазначено та в ході судового розгляду справи таких не встановлено, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин положень  статті 123 КАС України  та залишення адміністративного позову ОСОБА_1 без розгляду.
Аналогічні висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.12.2020 р. у справі № 510/1286/16-а та постановах Верховного Суду від 31.03.2021 р. у справі № 240/12017/19, від 06.10.2021 р. у справі № 140/3746/19 та від 24.09.2021 р. у справі № 160/4757/20.
Із врахуванням вищевикладеного та вимог ст. 319 КАС України, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.05.2021 р.  підлягає скасуванню з прийняттям постанови про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду.
Відповідно до  статті 139 КАС України  судові витрати не стягуються.
Керуючись ст.ст.  308,  311,  315,  319,  321,  322,  325,  328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області  - задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.05.2021 р. по справі № 520/3078/21  - скасувати.
Прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - залишити без розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	Я.В. П`янова    О.А. Спаскін