ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/320/21  Номер провадження 22-ц/814/2299/21	Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В.  Доповідач ап. інст. Панченко О. О.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Панченка О.О.,
суддів: Одринської Т.В., Пікуля В.П.,
при секретарі Філоненко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - адвоката Сергієнко Тетяни Григорівни на рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 серпня 2021 року, дата складання повного тексту - 13 серпня 2021 року, та на додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 23 вересня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -
В С Т А Н О В И В :
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Зміст позовних вимог
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
Позов мотивовано тим, що з 1993 року по теперішній час вона та ОСОБА_2 постійно перебувають у зареєстрованому шлюбі. На даний час, у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин через постійні сварки і різні погляди на життя, вони не проживають разом та не ведуть спільного господарства. Згоди щодо поділу спільно нажитого майна між ними немає, а тому все вказане майно підлягає поділу на засадах рівності часток, як майно, що є спільною сумісною власністю.
У зв`язку з цим, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на: Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями, загальною площею 72,0 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; Ѕ частину нежитлового приміщення (міні-пекарню), загальною площею 205,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; автомобіль марки ВАЗ 21150, 2006 року випуску, дата державної реєстрації 21 серпня 2014 року та фургон вантажний IFA W50L, 1980 року випуску, дата державної реєстрації 19 червня 1996 року.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 10 серпня 2021 року, з урахуванням ухвали Київського районного суду м. Полтави від 10 серпня 2021 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.
В порядку поділу спільного майна подружжя, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 16600 грн., що є Ѕ частини вартості транспортного засобу, а саме: легкового автомобіля ВАЗ 21150, 2006 року випуску, а також сплачений судовий збір в розмірі 703,09 грн.
Додатковим рішенням Київського районного суду м. Полтави від 23 вересня 2021 року заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Процая В.М. про стягнення судових витрат задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в сумі 13986,68 грн.
Рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за Ѕ частину вартості транспортного засобу мотивовано тим, що спірний легковий автомобіль ВАЗ 21150, 2006 року випуску, власником якого є ОСОБА_2 , був придбаний сторонами в період перебування їх у зареєстрованому шлюбі, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу шляхом стягнення грошової компенсації у розмірі половини його ринкової вартості.
У частині відмови у стягненні з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації в розмірі 113650 грн., що є Ѕ частиною вартості інших транспортних засобів, зазначених у позовній заяві, рішення мотивовано тим, що дані транспортні засоби були реалізовані ще в 2000-х роках. Натомість, ОСОБА_1 не доведено належними та достатніми доказами факт використання коштів, отриманих від вказаної реалізації, не на потреби сім`ї.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо визнання за ОСОБА_1 права власності на половину 1/5 частки в житловому будинку з господарськими будівлями, загальною площею 198,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , місцевий суд виходив з того, що, хоча вказана частка будинку була отримана ОСОБА_2 у власність на підставі договору міни житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , вже під час його проживання у шлюбі з ОСОБА_1 , право власності на вказане обмінне майно в нього виникло ще в 1992 році, тобто до укладення шлюбу з останньою, а тому 1/5 частки спірного житлового будинку з господарськими будівлями є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , а не спільною власністю подружжя.
У свою чергу, відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо визнання права власності на Ѕ частину нежитлового приміщення (міні-пекарню), загальною площею 205,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки вказане спірне майно є власністю Малого приватного підприємства «Агро», єдиним власником якого з 1991 року, тобто до укладення шлюбу з ОСОБА_1 , є ОСОБА_2 , воно не підлягає поділу між сторонами.
Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги
Не погодившись із таким вирішенням спору, адвокатом Сергієнко Т.Г. в інтересах ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій вона просить скасувати рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 серпня 2021 року в частині відмови у позові та ухвалити нове рішення про повне задоволення позовних вимог.
У своїй скарзі апелянт посилається на неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Позиція інших учасників справи
24 листопада 2021 року від представника ОСОБА_2  - адвоката Процая В.М. до апеляційного суду надійшли відзиви на апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Сергієнко Т.Г., у яких останній просить рішення та додаткове рішення місцевого суду залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення. Вважає, що вони є законними, ухваленим відповідно до норм матеріального та процесуального права.
Також просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу під час розгляду справи в апеляційному суді в сумі 5000 грн.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Відповідно до ч.1 ст.367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши пояснення представника позивача - адвоката Сергієнко Т.Г. та представника відповідача - адвоката Процая В.М., дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.
Встановлені обставини справи
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 07 липня 1993 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 міським Палацом шлюбів м. Полтави було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 07 липня1993 року (а.с.9, т.1). Від даного шлюбу спільних дітей не мають.
29 вересня 2003 року вищевказаний шлюб між сторонами було розірвано.
Однак, вже 05 грудня 2003 року шлюб між ними повторно було зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції м. Полтави, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 05 грудня 2003 року, актовий запис №222 (а.с.10 т.1).
04 серпня 2021 року рішенням Київського районного суду м. Полтави (справа №552/3281/21) шлюб, зареєстрований 05 грудня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції м. Полтави між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , актовий запис №222, було розірвано.
У зв`язку з відсутністю між останніми згоди щодо поділу спільно нажитого майна, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Вважає, що за час шлюбних відносин ними було придбано таке майно: житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення (міні-пекарня), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; автомобіль марки ВАЗ 21150, 2006 року випуску, дата державної реєстрації 21 серпня 2014 року; фургон малотоннажний ИЖ 2715, 1992 року випуску, дата державної реєстрації 15 липня 2005 року; фургон хлібний ГАЗ 5201, 1971 року випуску, дата державної реєстрації 18 березня 1998 року; фургон хлібний ГАЗ 5227, 1982 року випуску, дата державної реєстрації 24 червня 1995 року; фургон вантажний IFA W50L, 1980 року випуску, дата державної реєстрації 19 червня 1996 року; легковий автомобіль ИЖ 412, 1995 року випуску, дата державної реєстрації 09 червня 2004 року; фургон вантажний ГАЗ 5227, 1986 року випуску, дата державної реєстрації 18 лютого 1998 року.
Загальна вартість вказаного майна становить 1174774 грн., однак, ОСОБА_1 просила суд, в порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за нею право власності лише на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями, загальною площею 72,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; на Ѕ частину нежитлового приміщення (міні-пекарню), загальною площею 205,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; на автомобіль марки ВАЗ 21150, 2006 року випуску, дата державної реєстрації 21 серпня 2014 року, орієнтовною вартістю 90560 грн. та фургон вантажний IFA W50L, 1980 року випуску, дата державної реєстрації 19 червня 1996 року, орієнтовною вартістю 87530 грн.
Суд першої інстанції частково задовольнив зазначений позов, проте повністю з таким висновком місцевого суду колегія суддів не може погодитися, виходячи з наступного.
Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини
Положеннями ст.263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.  Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Виходячи із змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.  
Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України).
Згідно зі ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Частиною 4 статті 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.
Відповідно до ст.392 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно, не з`єднане з конкретними вимогами про повернення майна чи усунення інших перешкод, не зв`язаних з позбавленням володіння. Позови про визнання права власності спрямовані на усунення перешкод у здійсненні власником (чи титульним власником) свого права і виключення домагань на приналежне власнику майно за допомогою підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності.
Згідно з ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
При цьому конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільного права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Положеннями ст.63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог ст.71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (ч.2 ст.364 ЦК України).
Колегія суддів зазначає, що висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на половину 1/5 частки в житловому будинку з господарськими будівлями, загальною площею 198,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та визнання її особистою приватною власністю ОСОБА_2 , а не спільною власністю подружжя, є передчасним та не відповідає фактичним обставинам справи.
Відповідно до положень ст.62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.  Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Аналіз положень ст.ст.57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що ст.57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як ст.62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.
Для застосування правил, передбачених ст.62 СК України, збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.
Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.
Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.
Так, місцевим судом не було досліджено питання щодо збільшення протягом часу спільного проживання у понад три рази за рахунок добудови та реконструкції площі як усього будинку (з 64,3 кв.м. до 198,4 кв.м.), так і, відповідно, спірної частки ОСОБА_2 у ньому (а.с.45-52, 69-72, т.2).
Апеляційний суд зазначає, що відповідачем ОСОБА_2 не спростовано презумпцію спільного права власності подружжя на вказане спірне майно, яке набуте ними у період шлюбу, а також той факт, що істотне збільшилося майна у своїй вартості відбулося без трудових та грошових затрат ОСОБА_1 .
У свою чергу, як покази свідків зі сторони відповідача: ОСОБА_3 (син відповідача), ОСОБА_4 (онук відповідача), ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , так і письмові покази свідка ОСОБА_9 , додані до апеляційної скарги представника позивача - адвоката Сергієнко Т.Г., колегія суддів оцінює критично та не бере їх до уваги у зв`язку з їх суперечливим характером та неспроможністю об`єктивно засвідчити правоту позиції жодної зі сторін спору.
Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 щодо визнання за нею, в порядку поділу спільного майна подружжя, права власності на Ѕ частини від 1/5 частки в житловому будинку з господарськими будівлями, загальною площею 198,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_2 .
Стосовно відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання за нею, в порядку поділу спільного майна подружжя, права власності на Ѕ частину нежитлового приміщення (міні-пекарню), загальною площею 205,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та відсутності підстав для його поділу між сторонами, колегія суддів зазначає, що вказаний висновок суду першої інстанції є вірним та обґрунтованим, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, вказане спірне майно було придбане Малим приватним підприємством «Агро» і є власністю Малого приватного підприємства «Агро», єдиним власником якого з 1991 року, тобто до укладення шлюбу з ОСОБА_1 , є ОСОБА_2 .
Натомість, доводи апеляційної скарги щодо необхідності застосування до спірних правовідносин висновків, зроблених Конституційним Судом України у рішенні від 19 вересня 2012 року №17-рп/2012, є неспроможними, оскільки регулюють правовідносини, за яких статутний капітал та майно приватного підприємства мають бути створені за рахунок спільної сумісної власності подружжя, а не за рахунок особистої власності одного з подружжя як відбулося в даній ситуації.
Також апеляційний суд відхиляє твердження апелянта щодо незаконності рішення місцевого суду в частині відмови у поділі, як об`єктів спільної сумісної власності, раніше утилізованих автомобілів без відому ОСОБА_1 , які до цього часу зареєстровані за ОСОБА_2 , оскільки, як встановлено в судовому засіданні, остання знала про утилізацію ще у 2000-х роках більшості з цих автомобілів і не довела належними та достатніми доказами факт використання коштів, отриманих від вказаної утилізації, не на потреби сім`ї.
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п.п.1, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 серпня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею, в порядку поділу спільного майна подружжя, права власності на Ѕ частини від 1/5 частки в житловому будинку з господарськими будівлями, загальною площею 198,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_2 , ухвалення нового рішення, яким вказану позовну вимогу - задовольнити. В іншій частині рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 серпня 2021 року - залишити без змін.
Щодо судових витрат
За приписами ч.ч.1 та 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються  у разі: задоволення позову - на відповідача;  відмови в позові - на позивача;  часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, то частина судових витрат, пов`язана з розглядом справи в суді першої і апеляційної інстанцій, є пропорційною задоволеним позовним вимогам і складає 55,8% (311400 грн.+16600 грн. /587387 грн.), де 311400 грн. - половина оціночної вартості спірного житлового будинку з господарськими будівлями (а.с.19-40 т.1), 587387 грн. - загальна ціна позову, а 16600 грн. - половина оціночної вартості спірного автомобіля марки ВАЗ 21150, 2006 року випуску (а.с.163-170 т.2).
Як вбачається з матеріалів справи, при подачі позову ОСОБА_1 було сплачено 5873,87 грн. судового збору (а.с.6 т.1), та при подачі апеляційної скарги 8810,81 грн. судового збору (а.с.70 т.3).
Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено на 55,8%, то до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає сума сплаченого судового збору за подання позову в розмірі 3277,62 грн. (5873,87 грн. * 55,8%) та за подання апеляційної скарги в розмірі 4916,43 грн. (8810,81 грн. * 55,8%), а всього: 8194,05 грн.
Крім того, у зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги представника  ОСОБА_1  - адвоката Сергієнко Т.Г. на рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 серпня 2021 року, апеляційна скарга останньої на додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 23 вересня 2021 року щодо стягнення судових витрат також підлягає частковому задоволенню, а додаткове рішення - скасуванню.
У свою чергу, сума понесених ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу підлягає пропорційному зменшенню на відсоток не задоволених позовних вимог, зокрема, під час розгляду справи у суді першої інстанції до 6298,50 грн. (14250 грн. * 44,2%) та під час розгляду справи в апеляційному суді до 1768 грн. (4000 грн. (згідно квитанції) * 44,2%), а всього: 8066,50 грн.
Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст. 374, ст.376, ст.382, ст.384, суд -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційні скарги представника ОСОБА_1  - адвоката Сергієнко Тетяни Григорівни на рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 серпня 2021 року та на додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 23 вересня 2021 року - задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 серпня 2021 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею, в порядку поділу спільного майна подружжя, права власності на Ѕ частини від 1/5 частки в житловому будинку з господарськими будівлями, загальною площею 198,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_2 , - скасувати та ухвалити нове.
Позов ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 , в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на Ѕ частини від 1/5 частки в житловому будинку з господарськими будівлями, загальною площею 198,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_2 .
В іншій частині рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 серпня 2021 року - залишити без змін.
Додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 23 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою, понесені в судах першої та апеляційної інстанцій, у розмірі 8066,50 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги в сумі 8194,05 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 25 листопада 2021 року.

Головуючий                         О.О. Панченко 

Судді                         Т.В. Одринська

                                                                               В.П. Пікуль