Постанова 
Іменем  України 
 
17 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 589/4112/17-ц
провадження № 61-11202св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого- Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),                            Тітова М. Ю.,
 
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом)  ОСОБА_2 , 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 15 квітня  2020 року у складі судді Литвинко Т. В. та постанову Сумського апеляційного суду від 20 липня 2020 року в складі колегії суддів: Криворотенка В. І., Левченко Т. А., Ткачук С. С., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. 
 
24 червня 2016 року, уточнивши позовні вимоги про поділ майна подружжя, просив: 
залишити йому у власність житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 622, 4 кв. м з господарськими спорудами; земельну ділянку, площею 0,1183 га за адресою АДРЕСА_2 ;
 
залишити у власності ОСОБА_2 трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 ; передати останній у власність легковий автомобіль Ford Fiesta 1.4, 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 ;
 
визнати особистою власністю ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця нежитлове приміщення аптеки, площею 141,9 кв. м по АДРЕСА_1 .
 
Обґрунтовуючи вимоги позову, зазначав, що на час розірвання шлюбу між сторонами домовленості щодо поділу майна не досягнуто, а тому просив вирішити спір суд у запропонованому ним вигляді. Щодо нежитлового приміщення аптеки, то просить суд визнати цей об`єкт його особистою власністю, так як дане приміщення було придбане за власні кошти від підприємницької діяльності та використовується ним як фізичною особою-підприємцем для здійснення підприємницької діяльності.
 
16 листопада 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом про поділ майна подружжя, в якому просила:
 
визнати за нею право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 ; 
 
автомобіль Ford Fiesta 1.4, 2011 року випуску, державний номерний знак                                 НОМЕР_1 ; 
 
нежитлове приміщення аптеки, площею 141,9 кв. м по АДРЕСА_1 ; 
земельну ділянку, площею 0,0738 га з цільовим призначенням - для роздрібної торгівлі та комерційних послуг, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; 
 
на земельну ділянку, площею 0,1183 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_2 ; 
 
незавершений будівництвом житловий будинок з прибудованим гаражем, гостинним будинком з лазнею та господарськими будівлями, що знаходиться на земельній ділянці, площею 0,1183 га адресою: АДРЕСА_2 ;
 
- визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок, площею 622,4 кв. м з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 ;
 
- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 790 444, 50 грн різниці вартості часток у спільному майні.
 
У позові зазначено, що вищевказане майно було придбане сторонами у шлюбі, є спільним сумісним, а тому має бути поділено порівну. Домовленості щодо поділу майна сторонами не досягнуто.
 
Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 15 квітня                   2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.
 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на триповерховий житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 622, 4 кв. м, житловою площею 288,1 кв. м, з господарчою спорудою Г-2, Г-3.
 
Визнано за ОСОБА_2 право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 61,8 кв. м, житловою - 36,1 кв. м та право власності на легковий автомобіль Ford Fiesta 1.4, 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 .
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 різницю вартості присудженого майна у розмірі 1 537326,75 грн.
 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частини нежитлового приміщення аптеки площею 141,9 кв. м по АДРЕСА_1 та право власності на Ѕ частини земельної ділянки, площею 0,0738 га (кадастровий номер 5911000000:05:004:0266) з цільовим призначенням: 1.11.3 - для роздрібної торгівлі та комерційних послуг, що знаходиться за адресою                                          АДРЕСА_1 .
 
Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частини нежитлового приміщення аптеки, площею 141,9 кв. м по АДРЕСА_1 та право власності на Ѕ частини земельної ділянки, площею 0,0738 га (кадастровий номер 5911000000:05:004:0266) з цільовим призначенням: 1.11.3 - для роздрібної торгівлі та комерційних послуг, що знаходиться за адресою                                       АДРЕСА_1 .
 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частини земельної ділянки, площею 0,1183 га (кадастровий номер 5925384200:02:002:0165) за адресою                             АДРЕСА_2 .
 
Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частини земельної ділянки, площею 0,1183 га (кадастровий номер 5925384200:02:002:0165) за адресою                             АДРЕСА_2 .
 
У іншій частині у задоволенні позовів відмовлено.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 та                                ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що сторони у своїх заявах по суті справи погодили, що в порядку поділу майна подружжя у власність ОСОБА_2 переходить квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 61,8 кв. м, житловою - 36,1  кв. м та легковий автомобіль Ford Fiesta 1.4, 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , а ОСОБА_1 - житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 622, 4 кв. м, житловою площею 288,1 кв. м, з господарчою спорудою Г-2, Г-3, що відповідає вимогам статей 206 ЦПК України та статей 60, 69, 70 СК України.
При цьому, встановивши, що вартість набутого у власність ОСОБА_1 майна є на 1 537 326,75 грн більшою, дійшов висновку про стягнення на користь ОСОБА_2 відповідну суму різниці вартості спільного майна подружжя відповідно до положень статті 71 СК України з метою дотримання принципу рівності часток майна подружжя. 
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на об`єкт незавершеного будівництва по АДРЕСА_2 , суд першої інстанції вважав, що даний об`єкт не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки на момент початку будівництва спірного об`єкту подружжя Безкоровайних уже не мало спільного бюджету, перебувало у конфліктних відносинах, будь-які рішення щодо будівництва не приймало спільно, у тому числі і щодо джерел залучення коштів на таке будівництво, а тому не може бути предметом поділу. 
Вирішуючи спір в частині поділу приміщення аптеки та земельної ділянки, які розташовані по АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що вказане нерухоме майно набуте подружжям Безкоровайних під час шлюбу. При цьому, суд першої інстанції вказав, що доводи позивача про набуття у власність житлового будинку (реконструйованого у аптеку) за власні кошти, накопичені від підприємницької діяльності, є недоведеними. Зокрема, позивач не довів, що реконструкція будинку в аптеку відбувалась за рахунок коштів від продажу у березні 2005 року його особистої квартири, тим більше, що будівельні роботи по реконструкції розпочаті у 2003 році. Також суд зазначив, що спірна земельна ділянка також підлягає поділу з огляду на положення статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, згідно яких, якщо на належній одному із подружжя земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку в частині визнання за ним та  ОСОБА_2 права власності по 1/2 частини нежитлового приміщення аптеки площею 141,9 кв. м та по Ѕ частини земельної ділянки площею 0,0738 га (кадастровий номер 5911000000:05:004:0266) з цільовим призначенням: 1.11.3 - для роздрібної торгівлі та комерційних послуг, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та просив ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог про поділ цього майна, залишивши нежитлове приміщення аптеки та земельну ділянку в особистій власності заявника.
У іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалось та не було предметом перегляду судом апеляційної інстанції. 
Постановою Сумського апеляційного суду від 20 липня 2020 року рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 15 квітня 2020 року в частині визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності по 1/2 частини нежитлового приміщення аптеки площею 141,9 кв. м та по Ѕ частини земельної ділянки, площею 0,0738 га (кадастровий номер 5911000000:05:004:0266) з цільовим призначенням: 1.11.3 - для роздрібної торгівлі та комерційних послуг, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , залишено без змін.
Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 та     ОСОБА_2 права власності по 1/2 частини нежитлового приміщення аптеки, площею 141,9 кв. м та по Ѕ частини земельної ділянки, площею 0,0738 га (кадастровий номер 5911000000:05:004:0266) з цільовим призначенням: 1.11.3 - для роздрібної торгівлі та комерційних послуг, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , погодився із висновками суду першої інстанції. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій та передати справу до суду першої інстанції на новий розгляд. 
Аргументи учасників справ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що судами неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи, а висновки не відповідають дійсним обставинам справи. Вважає, що аптека та земельна ділянка набуті ним за особисті кошти, а тому не підлягають поділу. Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 127/10011/18, постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 214/1520/15-ц, постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі № 6-38цс15, постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15. 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У вересні 2020 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, у якому зазначила, що рішення судів є законними та обґрунтованими, підстав для їх скасування немає. 
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ 
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
Фактичні обставини справи 
 
Судом встановлено, що 18 листопада 2000 року сторони уклали шлюб, який на підставі рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області                           від 17 листопада 2017 року було розірвано.
 
За час шлюбу сторонами придбано наступне майно.
 
Згідно зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу за                           ОСОБА_1 зареєстровано право власності на легковий автомобіль Ford Fiesta 1.4, 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .
 
Вартість автомобіля за останньою оцінкою складає 140 628,25 грн, що вбачається із висновку експертного товарознавчого дослідження від 24 липня 2019 року № 049.
 
Згідно з договором купівлі-продажу від 11 квітня 2013 року та витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно на ім`я ОСОБА_2 придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 61,8 кв. м, житловою - 36,1 кв. м.
 
Вартість квартири складає 290 645 грн, що вбачається зі звіту про незалежну оцінку ринкової вартості об`єкта нерухомості від 11 січня 2016 року.
 
Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Шосткинської міської ради 09 вересня 2010 року, та витягу про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на триповерховий житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 622, 4 кв. м, з господарськими спорудами.
Вартість будинку за останньою оцінкою складала 1 968 600 грн, що підтверджується звітом про незалежну оцінку ринкової вартості об`єкта нерухомості від 30 вересня 2019 року.
 
Згідно зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Шосткинської міської ради 14 листопада 2007 року, та витягу про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нежитлове приміщення аптеки по                                                         АДРЕСА_1 , площею 141, 9 кв. м.
 
За даними звіту про незалежну оцінку від 20 лютого 2016 року вартість вказаного об`єкта нерухомості складала 481 750 грн.
 
Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 03 квітня     2009 року та витягу з державного реєстру речових прав ОСОБА_1 є власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 0,0738 га, з призначенням для роздрібної торгівлі та комерційних послуг.
 
За висновком судової експертизи від 28 грудня 2018 року вартість земельної ділянки становила 141 500 грн.
 
Також за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку, площею 0,1183 га за адресою АДРЕСА_2 , яка придбана згідно з договором купівлі-продажу від 12 серпня 2015 року, що визнавалось сторонами та перевірено судом в державному реєстрі речових прав на нерухомість.
 
Ринкова вартість даної земельної ділянки складала 49 000 грн згідно зі звітом про експертну грошову оцінку від 15 лютого 2016 року.
 
Згідно з будівельним паспортом та повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 17 вересня 2015 року ОСОБА_1 розпочато будівництво на вказаній земельній ділянці житлового будинку мансардного типу з прибудованим гаражем, лазнею та господарськими будівлями.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
 
Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
 
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 
 
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. 
 
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18).
 
Одним із видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, установлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).
 
Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.
 
Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.
 
Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.
 
Аналогічні висновки щодо правового режиму об`єкта спільної власності подружжя, що використовується одним з них у підприємницькій діяльності, викладено у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1109цс15, від 13 червня 2016 року у справі № 6-1752цс15, та у постановах Верховного Суду                      від 25 квітня 2018 року у справі № 344/1770/14-ц (провадження № 61-5074св18),                  від 06 березня 2019 року у справі № 611/522/15-ц (провадження № 61-589св17),                   від 08 квітня 2020 року у справі № 638/9020/14 (провадження № 61-17269св18),                    від 08 липня 2020 року у справі № 344/1770/14-ц (провадження № 61-46734св18) 
 
Виходячи з системного аналізу статей 57, 60, 61 СК України, майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.
 
Майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємця) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.
 
Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до яких поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.
 
Вирішуючи спір в частині поділу нежитлового приміщення аптеки та земельної ділянки, розташованих по АДРЕСА_1 , суди, встановивши, що це нерухоме майно було набуте позивачем ОСОБА_1 під час шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 за спільні кошти подружжя, та враховуючи те, що позивачем не доведено належними доказами, що спірне нерухоме майно було набуте виключно за кошти, накопичені ним від підприємницької діяльності і не в інтересах сім`ї, дійшов правильного висновку про те, що це майно є їх спільною власністю. 
Разом з тим, колегія суддів не погоджується із висновком суду апеляційної інстанції щодо способу та порядку поділу такого майна виходячи з наступного. 
За правилами статті 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. 
Суд може ухвалити рішення щодо поділу майна в натурі. Такий спосіб застосовується до подільних речей, тобто речей, які можна поділити без втрати їх цільового призначення (стаття 183 ЦК України). 
Суд може ухвалити рішення про присудження майна одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку виплатити другому з подружжя компенсацію замість його частки у праві спільної сумісної власності (частини друга, четверта, п`ята статті 71 СК України). 
Суд може застосувати і такий спосіб поділу майна, як розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості і частки кожного із подружжя у спільному майні. Розподіл речей є самостійним способом поділу подружнього майна та має місце при наявності кількох більш-менш рівнозначних за вартістю речей, які за своєю природою не можуть бути поділені в натурі. Так, суд може розподілити між подружжям будь-які об`єкти права спільної власності, передавши кожному з подружжя певну їх кількість. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. 
Крім того, у процесі поділу майна суд може одночасно застосувати не один спосіб, а їх комбінацію: відносно одних видів речей застосувати їх поділ в натурі, стосовно інших - здійснити передачу одному із подружжя з зобов`язанням певної компенсації другому, а треті види речей - розподілити між сторонами з урахуванням їх вартості. При цьому враховується вартість окремих речей, а також загальна вартість майна, що передається кожному з подружжя. 
Норми законодавства України щодо способів та порядку поділу спільної сумісної власності подружжя покликані у тому числі створити ефективний механізм охорони прав співвласника, право на частку якого припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення.
Враховуючи те, що ОСОБА_1 є приватним підприємцем з 1998 року і нежитлове приміщення використовується для здійснення підприємницької діяльності, що підтверджується документами, які знаходяться в матеріалах справи, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про поділ нежитлового приміщення по Ѕ частини, не вирішивши питання про поділ спірного приміщення у відповідності до вимог статті 71 СК України. 
У силу положень статті 400 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) касаційний суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а відтак, не має можливості вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи апеляційним судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу статті 411 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції належить урахувати викладене у цій постанові, надати належну оцінку доводам і запереченням сторін та поданим ними доказам, встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
 
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Сумського апеляційного суду від 20 липня 2020 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.
 
З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення апеляційного суду втрачає законну силу та у подальшому виконанню не підлягає.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                    М. Є. Червинська
Судді:                                                                             С. Ю. Бурлаков
                                                                                      А. Ю. Зайцев
                                                                                       В. М. Коротун
М. Ю. Тітов