ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2021 р. 	Справа № 480/6376/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Любчич Л.В. ,  Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 05.02.2021, головуючий суддя І інстанції: С.М. Гелета, м. Суми, повний текст складено 05.02.21  по справі № 480/6376/20
за позовом               ОСОБА_1  
до              Головного управління ДПС у Сумській області                      
про стягнення середнього заробітку,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі за текстом також – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Сумській області (далі за текстом також – відповідач), в якому просив стягнути з Головного управління ДПС у Сумській області на його користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 20 289,50 грн. 
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2021 року в задоволенні позову відмовлено. 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на те, що судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Вказує, що листок тимчасової непрацездатності АДЧ № 131370 від 09.04.2020 надавався позивачем до Головного управління ДПС у Сумській області, що підтверджується листом від 21.04.2020, який особисто отримала начальник управління кадрової служби Головного управління ДПС у Сумській області Резнік В. В. 21.04.2020, а отже відповідачем порушено строки розрахунку при звільненні позивача, оскільки такі проведено 01.06.2020, а позивача звільнено 09.04.2020.
Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, ґрунтуються на власному тлумаченні позивачем норм діючого законодавства та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин. Звертає увагу, що лікарняний АДЧ № 131370 від 09.04.2020 надано відповідачу після звільнення - 21.04.2020, а отже, враховуючи, що про лікарняний АДЧ № 131370 від 09.04.2020 відповідачу не було відомо на день звільнення позивача, такий лікарняний і не був врахований при звільненні позивача. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також – КАС України), суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивача Наказом від 09.04.2020 № 62-о звільнено з посади начальника управління правового забезпечення ГУ ДПС в Сумській області. 
В день звільнення, 09.04.2020, позивачем передано начальнику управління фінансово-бухгалтерського забезпечення ГУ ДПС в Сумській області головному бухгалтеру Жиленко А. оригінал лікарняного листа від 25.02.2020 серії АК 803682, що підтверджується актом від 09.04.2020 за № 205/18-28-11-01-32. 
Відповідно до наданої до матеріалів справи довідки ГУ ДПС в Сумській області від 03.11.2020 за № 139/і/010 про розрахунок виплат при звільненні ОСОБА_1 , у квітні 2020 року ОСОБА_1 нараховано виплати за рахунок відповідача у сумі 12855,44 (в тому числі заробітна плата на суму 9720,89 грн., допомога по тимчасовій непрацездатності за перші 5 днів непрацездатності на суму 3134,55 грн.) та допомога по тимчасовій непрацездатності, що компенсує втрату заробітної плати та виплачується Фондом соціального страхування, починаючи з 6 дня за період непрацездатності з 01.03.2020 по 05.03.2020 в сумі 3134,55 грн. Податок з доходів фізичних осіб із заробітної плати та перших 5 днів тимчасової непрацездатності складає 2313,98 грн. (12855,44*18%), військовий збір із заробітної плати та перших 5 днів тимчасової непрацездатності складає 192,83 грн. (12855,44*1,5%). Профвнески із заробітної плати склали 97,21 (9720,89*1%), із лікарняного внески не були утримані. За ОСОБА_1 станом на 01.04.2020 рахувалася переплата із заробітної плати в сумі 4995,36 грн, яка виникла в березні 2020 року. Тому заробітна плата та перші 5 днів тимчасової непрацездатності після утримань податків і зборів до виплати склала 5256,06 грн (12855,44-2313,98-192,83-4995,36-97,21). Податок з доходів фізичних осіб з допомоги по тимчасовій непрацездатності, що компенсує втрату заробітної плати та виплачується Фондом склав 564,22 грн (3134,55*18%), військовий збір з допомоги по тимчасовій непрацездатності, що компенсує втрату заробітної плати та виплачується Фондом склав 47,02 грн (3134,55*1,5). Таким чином, сума виплати матеріального забезпечення по тимчасовій непрацездатності після утримання податків та зборів склала 2523,31 грн (3134,55-564,22-47,02) та залишилась невиплаченою до отримання фінансування від Фонду соціального страхування. 
Як вбачається із виписки банківської установи, наданої позивачем, сума, яка підлягала виплаті позивачу ГУ ДПС в Сумській області та становила 5256 грн, перерахована на рахунок позивача 10.04.2020 о 00:00, що не заперечується відповідачем. 
В подальшому, сума, яка підлягала відшкодуванню за рахунок коштів Фонду соціального страхування за лікарняним листком від 25.02.2020 серії АК 803682 та підлягала виплаті, становила суму 2523,31 грн. та була перерахована позивачу на рахунок 01.06.2020 о 00:00, що підтверджується матеріалами справи, зокрема, випискою банківської установи по рахунку позивача.
Позивач, уважаючи, що розрахунок при звільненні проведено з ним частково (10.04.2020 та 01.06.2020), звернувся до суду з позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що кошти, які належали позивачу під час звільнення були своєчасно перераховані позивачу Головним управлінням ДПС у Сумській області, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01 липня 1949 року № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Статтею 12 Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.
У спірних правовідносинах повинні застосовуватись не тільки норми спеціального законодавства, але й трудового.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 за № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Так, відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Статтею 116 Кодексу законів про працю України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.
Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Разом з цим, колегія суддів акцентує увагу на тому, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного з розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 Кодексу законів про працю України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 Кодексу законів про працю України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП Кодексу законів про працю України).
Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Такий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
Відповідно до ст. 32 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування", якою визначено строки розгляду документів, призначення та виплати матеріального забезпечення за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, передбачено, що документи для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах розглядаються не пізніше десяти днів з дня їх надходження.
Відповідно до п. 2 «Порядку фінансування страхувальників для надання матеріального забезпечення застрахованим особам у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та окремих виплат потерпілим на виробництві за рахунок коштів Фонду соціального страхування України", затвердженого Постановою правління  Фонд соціального страхування України від 19.07.2018,  № 12, передбачено, що у разі настання у застрахованої особи страхового випадку, пов`язаного з тимчасовою втратою працездатності, комісія (уповноважений) із соціального страхування підприємства, з урахуванням вимог Положення про комісію (уповноваженого) із страхування з тимчасової втрати працездатності, на підставі поданих документів, передбачених статтею 31 Закону, приймає рішення про призначення матеріального забезпечення застрахованій особі. На підставі рішення комісії (уповноваженого) із соціального страхування підприємства про призначення матеріального забезпечення (далі - комісія) страхувальник нараховує суми матеріального забезпечення та оформлює заяву-розрахунок, яка повинна бути передана до робочих органів виконавчої дирекції Фонду не пізніше 5 робочих днів з дати прийняття комісією такого рішення.
Як убачається з матеріалів справи, звільнення позивача відбулося 09.04.2020, остаточний розрахунок, в т. ч. і сума допомоги по тимчасової непрацездатності за лікарняним листом від 25.02.2020 серії АК 803682, який позивачем надано в день звільнення, перераховано на рахунок позивача своєчасно, суму коштів по розрахунку позивача під час звільнення ОСОБА_1 отримав 10.04.2020 о 00:00.
Враховуючи те, що відповідач є бюджетною установою і перерахунок коштів здійснюється органами казначейства, в якому відкриті рахунки податкового органу, лікарняний лист тимчасової непрацездатності від 25.02.2020 серії АК 803682 надано в день звільнення, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання вини відповідача у непроведенні розрахунку із позивачем 09.04.2020 до 23:59, оскільки згідно з випискою банківської установи кошти позивач отримав 10.04.2020 о 00:00, а також ураховуючи те, що всі суми інші суми, які відповідач зобов`язаний був перерахувати позивачу, сплачені ним своєчасно (у день звільнення позивача). 
Посилання позивача, що оригінал лікарняного листа від 25.02.2020 серії АК 803682 надано позивачу 12.03.2020 та неоплачено відповідачем не підтверджується матеріалами справи, а лист від 12.03.2020 за № 97/18-28-11-01-26, на який посилається позивач, взагалі містить письмову вимогу щодо позивача надати пояснення щодо відсутності на робочому місці у період з 25.02.2020 по 06.03.2020 включно до 18 години 12 березня 2020, але не містить інформації та не підтверджує передачу такого лікарняного листа від 25.02.2020 серія АК 803682 до ГУ ДПС в Сумській області.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість посилання позивача стосовно того, що на поданні про звільнення позивача з посади станом на 07.04.2020 була резолюція керівництва «погоджено», а тому відповідач мав можливість завчасно, до дня звільнення 09.04.2020, здійснити перерахування коштів, оскільки обов`язок відповідача щодо розрахунку при звільненні виникає в день винесення такого наказу, а саме 09.04.2020.  
Також, судом першої інстанції правомірно врахована та обставина, що позивач, отримавши лікарняний лист від 25.02.2020 серії АК 803682, передав його до ГУ ДПС в Сумській області 09.04.2020, що підтверджується відповідним актом від 09.04.2020, тобто в день його звільнення, а не завчасно, після закінчення тимчасової непрацездатності та отримання такого листа непрацездатності.
У спірних правовідносинах перерахування коштів щодо виплати позивачу решти суми допомоги по тимчасовій непрацездатності за лікарняним листом від 25.02.2020 серії АК 803682 в розмірі 2523,31 грн відбулося відповідачем 01.06.2020 після отримання відповідного фінансування від Фонду соціального страхування. 
Отже, з огляду на відсутність відповідних правових підстав, у відповідача був відсутній обов`язок перерахувати кошти в сумі 2523,31 грн в день звільнення позивача, оскільки такі кошти відшкодовуються за рахунок іншої особи, а саме - Фонду соціального страхування. 
Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання порушенням перерахування суми допомоги по тимчасовій непрацездатності в розмірі 2523,31 грн не у день звільнення позивача, а  01.06.2020.
Стосовно посилання позивача на те, що відповідачем 01.06.2020 оплачено інший листок непрацездатності позивача, а саме - від 09.04.2020 АДЧ № 131370, на який посилається позивач у своїх поясненнях та посилається на призначення платежу в роздруківках «розрахункові за квітень 2020», колегія суддів зазначає таке.
Відповідачем на вимогу суду першої інстанції надано лист від 11.01.2021 за № 13/5/18-28-10-01-32, в якому зазначено, що лікарняний листок тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 АДЧ № 131370 від 09.04.2020 до ГУ ДПС у Сумській області не надходив, а тому і оплата по такому лікарняному не проводилася.
Разом з тим, звертаючись з апеляційною скаргою, позивач надав до матеріалів справи лист від 21.04.2020, який особисто отримала начальник управління кадрової служби Головного управління ДПС у Сумській області Резнік В. В. 21.04.2020, тобто після звільнення позивача 09.04.2020.
Зазначене спростовує твердження позивача про те, що відповідачем 01.06.2020 оплачено інший листок непрацездатності позивача, а саме - від 09.04.2020 АДЧ № 131370.
За цих обставин, колегія суддів резюмує, що висновок суду першої інстанцій в цій справі про відсутність підстав для задоволення позову є вірним, оскільки вимоги позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до вимог статті 116 Кодексу законів про працю України не ґрунтуються на нормах закону.
Доводи апеляційної скарги таких висновків не спростовують та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Зважаючи на результати апеляційного перегляду оскарженого судового рішення та положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для розподілу судових витрат. 
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 05.02.2021 по справі № 480/6376/20 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова 	
Судді	   	Л.В. Любчич    О.А. Спаскін