Справа № 344/13178/19 
Провадження № 22-ц/4808/1359/21 
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О. 
Суддя-доповідач Василишин Л.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:
               головуючої (суддя-доповідач)                Василишин Л.В.
суддів:                                        Горейко М.Д., Максюти І.О.,        
секретаря                         Пацаган В.В.
за участі апелянта ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 
представника відповідача Солопа В.П. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Бородовського С.О., ухвалене 14 липня 2021 року в м. Івано-Франківську, у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дімекс» про визнання незаконними і скасування наказів та стягнення моральної шкоди, 
в с т а н о в и в:
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась у суд із позовом до ТОВ «Дімекс», в якому просила визнати незаконними і скасувати накази №58 від 08 липня 2019 року та №59 від 09 липня 2019 року. А також стягнути з товариства моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн.
Позов обґрунтовувано тим, що вона є комерційним директором та учасником товариства з часткою в розмірі 50% корпоративних прав. 08 липня 2019 року директор ТОВ «Дімекс» видав наказ №58, яким затвердив посадову інструкцію комерційного директора товариства і ввів її в дію з 08 липня 2019 року. А наказом директора №59 від 09 липня 2019 року її як комерційному директору підпорядковано працівників підрозділів виставкового залу, торгового відділу з постачання та торгового відділу зі збуту продукції та активних продажів. Вважає, що вказані накази суперечать розділу 7 статуту товариства, оскільки вирішення питання щодо затвердження правил процедури та інших внутрішніх документів, визначення його структури товариства належить до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства. Також внаслідок порушення її трудових прав їй завдано моральну шкоду, розмір якої нею оцінено у розмірі 5 000,00 грн. Посилаючись на вказані обставини просила задовольнити позов. 
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 липня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за змістом статуту відповідача загальними зборами учасників визначається тільки структура підприємства та штатна чисельність товариства. Посадова інструкція не належать до таких, а є кадровим документом. Натомість управління працівниками належить виключно до компетенції генерального директора. Таким чином, позивачкою не доведено порушення її трудових прав.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить рішення скасувати. Ухвалити нове рішення про задоволення її позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що затвердження посадової інструкції працівника належить до компетенції генерального директора. При цьому не врахував, що відповідно до положень статуту ТОВ «Дімекс» дане питання належить до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства. Крім того, перед прийняттям оскаржуваних наказів, наказом директора товариства №32 від 03 квітня 2019 року директору ОСОБА_4 та її як комерційному директору доручено розробити посадову інструкцію комерційного директора. Не погоджуючись із цим наказом вона звернулась в суд із позовом про його скасування. В ході розгляду справи №344/6701/19 досліджувалось питання щодо повноважень на затвердження посадових інструкцій в товаристві. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 вересня 2019 року, залишеного без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року, встановлено що питання затвердження посадових інструкцій є компетенцію загальних зборів ТОВ «Дімекс». Таким чином, відповідно до положень частини 4 статті 82 ЦПК України вказані обставини є преюдиційними та не підлягають повторному доказуванню. Про те, що питання затвердження посадової інструкції працівника товариства належить до виключної компетенції загальних зборів учасників вказано і в експертному висновку у галузі права від 22 липня 2019 року. 
Також вказує, що вона ніколи не надавала згоди на визначення її трудових обов`язків виконавчим органом - генеральним директором. На посаду комерційного директора вона була призначена рішенням загальних зборів від 26 жовтня 1999 року, що виключає можливість визначення її посадових обов`язків виконавчим органом. 
Поза увагою суду залишена і та обставина, що виходячи із змісту пункту 7.13 статуту генеральний директор та директор є дві відмінні між собою посади. Так, генеральний директор очолює колегіальний виконавчий орган дирекцію (у випадку його створення), а директор це одноосібний виконавчий орган. В той же час, на товаристві ніколи не існувало і не існує такого виконавчого органу як генеральний директор.
На думку апелянта, необґрунтованим є і висновок місцевого суду про відмову у задоволенні позову в частині наказу №59 від 09 липня 2019 року, оскільки структура товариства загальними зборами учасниками товариства не визначалась. 
Також ОСОБА_1 звертає увагу апеляційного суду, що зміст посадової інструкції комерційного директора не відповідає положенням статуту товариства та містить нечіткі формування, які можуть призвести до зловживання з боку органу управління.
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Дімекс» зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, з повним та об`єктивним дослідженням усіх доводів сторін, поданих доказів, що мають значення для справи. 
У засіданні апеляційного суду апелянт та її представник ОСОБА_2 вимоги скарги підтримали в повному обсязі, просили її задовольнити.
Представник ТОВ «Дімекс» Солоп В.П. скаргу не визнав, вважає її безпідставною.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Суд першої інстанції встановив, і це підтверджується матеріалами справи, що рішенням зборів засновників ТОВ «Дімекс» ОСОБА_4 призначено директором товариства, а ОСОБА_1 - комерційним директором.
08 липня 2019 року директор ТОВ «Дімекс» видав наказ №58, яким затверджено посадову інструкцію комерційного директора товариства, введено її в дію з 08 липня 2019 року.
Наказом №59 від 09 липня 2019 року комерційному директору ОСОБА_1 з 09 липня 2019 року підпорядковано працівників виставкового залу, торгового відділу з постачання, торгового відділу зі збуту продукції та активних продажів.
Звертаючись із цим позовом ОСОБА_1 покликалась на те, що вказані накази є незаконними та порушують її права, оскільки вирішення питання щодо розробки та затвердження посадових інструкцій належить до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства та не може вирішуватися директором одноособово.
Статтею 2 КЗпП України визначено основні трудові права працівників. Відповідно до її положень право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби або реабілітації, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством.
Відповідно до статті 28 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» органами товариства є загальні збори учасників, наглядова рада (у разі утворення) та виконавчий орган.
Згідно положень статті 30 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» загальні збори учасників можуть вирішувати будь-які питання діяльності товариства. До компетенції загальних зборів учасників належать: 1) визначення основних напрямів діяльності товариства; 2) внесення змін до статуту товариства, прийняття рішення про здійснення діяльності товариством на підставі модельного статуту; 3) зміна розміру статутного капіталу товариства; 4) затвердження грошової оцінки негрошового вкладу учасника; 5) перерозподіл часток між учасниками товариства у випадках, передбачених цим Законом; 6) обрання та припинення повноважень наглядової ради товариства або окремих членів наглядової ради, встановлення розміру винагороди членам наглядової ради товариства; 7) обрання одноосібного виконавчого органу товариства або членів колегіального виконавчого органу (всіх чи окремо одного або декількох з них), встановлення розміру винагороди членам виконавчого органу товариства; 8) визначення форм контролю та нагляду за діяльністю виконавчого органу товариства; 9) створення інших органів товариства, визначення порядку їх діяльності; 10) прийняття рішення про придбання товариством частки (частини частки) учасника; 11) затвердження результатів діяльності товариства за рік або інший період; 12) розподіл чистого прибутку товариства, прийняття рішення про виплату дивідендів; 13) прийняття рішень про виділ, злиття, поділ, приєднання, ліквідацію та перетворення товариства, обрання комісії з припинення (ліквідаційної комісії), затвердження порядку припинення товариства, порядку розподілу між учасниками товариства у разі його ліквідації майна, що залишилося після задоволення вимог кредиторів, затвердження ліквідаційного балансу товариства; 14) прийняття інших рішень, віднесених цим Законом до компетенції загальних зборів учасників.
Питання, передбачені частиною другою цієї статті, та інші питання, віднесені законом до компетенції вищого органу товариства, не можуть бути віднесені до компетенції інших органів товариства, якщо інше не випливає з цього Закону.
До виключної компетенції загальних зборів учасників статутом товариства також може бути віднесено вирішення інших питань.
За змістом частин 1,2 статті 39 «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю » виконавчий орган товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства. До компетенції виконавчого органу товариства належить вирішення всіх питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників та наглядової ради товариства (у разі утворення).
Пунктом 7.2. Статуту ТОВ «Дімекс» передбачено, що до виключної компетенції загальних зборів учасників Товариства відноситься вирішення таких питань: а) визначення основних напрямків діяльності товариства, затвердження його планів та звітів про їх виконання; б) внесення змін та доповнень до статуту Товариства, зміна розміру його статутного капіталу; в) утворення, реорганізація і ліквідація дочірніх підприємств, філій та представництв, затвердження Статутів та положень про них; г) прийняття рішень про припинення діяльності Товариства, призначення ліквідаційної комісії та затвердження ліквідаційного балансу; д) затвердження річних звітів, результатів діяльності Товариства, його філій та представництв, затвердження звітів ревізійної комісії, порядку розподілу прибутку, строку та порядку виплати частки прибутку, визначення порядку покриття збитків; е) винесення рішення про притягнення до майнової відповідальності посадових осіб Товариства; є) встановлення розміру, форми, порядку внесення учасниками додаткових вкладів; ж) виключення зі складу учасників Товариства; з) затвердження правил процедури та інших внутрішніх документів Товариства, визначення його структури; и) вирішення питання про придбання Товариством частки Учасника; і) визначення умов оплати праці посадових осіб Товариства, його філій та представництв; ї) призначення та відкликання директора; й) інші питання передбачені чинним законодавством.
Відповідно до пункту 7.13 статуту в Товаристві створюється виконавчий орган: колегіальний (дирекція) або одноособовий (директор). Дирекцію очолює генеральний директор. Членами виконавчого органу мажуть бути також і особи, які не є учасниками Товариства. Дирекція (директор) вирішує усі питання діяльності Товариства, за винятком тих, що належить до виключної компетенції зборів учасників. 
Посадова iнструкцiя - це первинний кадровий документ, який має юридичну силу та сприяє правовому захисту на пiдприємствi, в установi, органiзацiї.
Посадовi iнструкцiї регулюють органiзацiйно-правовий статус працiвникiв i визначають їхнi конкретнi завдання та обов`язки, права, повноваження, вiдповiдальнiсть, знання та квалiфiкацiю, потрiбнi для забезпечення ефективної роботи працiвникiв.
Таким чином, посадова інструкція - це необхідне розширення трудового контракту, яке дозволяє підприємству і співробітникові максимально ефективно виконувати договір і уникати різночитань в розумінні змісту робіт, підпорядковано сті, особливих умов посади (якщо такі є), посадової відповідальності.
В спірному випадку, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо того, що з метою правильної організації праці та визначення кола обов`язків, прав, повноважень та відповідальності працівників, директор товариства, як його виконавчий орган, визначений статутом вправі був вирішувати питання щодо затвердження посадових інструкцій працівників, зокрема і позивача.
На думку суду, дане питання не відноситься до виключної компетенції зборів учасників товариства, не зважаючи на тлумачення у висновку з питань права, на яке посилається позивач. Оскільки визначення статутного поняття - «затвердження правил процедури та інших внутрішніх документів Товариства, визначення його структури;» за своїм змістом вказує на визначення питань, які стосуються структури товариства в цілому.
В той же час, відсутність у статуті прямої вказівки щодо посадових інструкцій підтверджує розмежування трудових правовідносин та корпоративних, надаючи можливість органу управління вирішувати такі питання з врахуванням вимог КзПП. Суд не заперечує можливості визначення спірних питань в статуті, проте в даному випадку, відсутність такої конкретизації не повинна тлумачитися позивачем як прерогатива зборів учасників. 
Позивач не заперечує, що працює в товаристві на умовах трудового договору, відповідно, стосовно неї орган управління вправі вирішувати питання щодо визначення кола її прав та обов`язків, що є кадровими повноваженнями і таке не є порушенням її трудових прав.
Щодо висновку в галузі права як доказу зі сторони апелянта слід зазначити, що статтею 114 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право подати до суду висновок експерта у галузі права щодо: 1) застосування аналогії закону чи аналогії права; 2) змісту норм іноземного права згідно з їх офіційним або загальноприйнятим тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній іноземній державі. Висновок експерта у галузі права не може містити оцінки доказів, вказівок про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яке рішення має бути прийнято за результатами розгляду справи.
Відповідно до статті 115 ЦПК України висновок експерта у галузі права не є доказом, має допоміжний (консультативний) характер і не є обов`язковим для суду. Суд може посилатися в рішенні на висновок експерта у галузі права як на джерело відомостей, які в ньому містяться, та має зробити самостійні висновки щодо відповідних питань.
Таким чином, з огляду на вищенаведені норми процесуального права, висновок експерта у галузі права не є доказом у справі, може бути прийнятий з питань застосування аналогії закону чи аналогії права; змісту норм іноземного права згідно з їх офіційним або загальноприйнятим тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній іноземній державі,але в даній справі такі питання не порушувались.
Частиною четвертою статті 82 ЦК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
З матеріалів справи вбачається, що до подання цього позову ОСОБА_1 зверталась до Івано-Франківського міського суду із позовом про визнання незаконним та скасування наказу директора ТОВ «Дімекс»№32, яким директора товариства ОСОБА_4 та комерційного директора Радченко Н.П. зобов`язано розробити посадову інструкцію комерційного директора в термін до 19 квітня 2019 року.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 вересня 2019 року, залишеного без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року, у задоволенні вказаного позову ОСОБА_1 відмовлено. Зі змісту судових рішень вбачається, що судом досліджувались тільки обставини щодо наказу №32 від 03 квітня 2021 року. 
При цьому, висновок суду зводився до оцінки правомірності оскаржуваного наказу № 32, суд тлумачив положення Статуту товариства оцінюючи конкретний розпорядчий документ без встановлення обставин, які можна вважати преюдиційними фактами в даній справі. 
Також не можуть бути прийняті доводи апеляційної скарги про те, що зміст посадової інструкції комерційного директора містять нечіткі формування, які можуть призвести до зловживання з боку органу управління, про порушення трудових прав внаслідок передбачення в інструкції положень, які не стосуються її посади, визначення в підпорядкування неіснуючих структурних підрозділів, визначення відповідальності за посадою які не стосуються її обов`язків, оскільки позивач звернулася з позовом виключно з тих підстав, що відповідач при винесенні оскаржуваних наказів вийшов за межі повноважень визначених Статутом товариства. 
Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частини 6 статті 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Що стосується доводів апеляційної скарги про відсутність в товаристві посади генерального директора, то в засіданні апеляційного суду встановлено, що 26 серпня 2021 року ТОВ «Дімекс» звернулось до суду першої інстанції із заявою про виправлення описки в рішенні суду щодо назви виконавчого органу з «генеральний директор» на «директор».
В частині моральної шкоди, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо недоведення позивачем факту її спричинення з відповідним обґрунтуванням її складових як шкоди, зважаючи на встановлені у справі обставини.
Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильність висновків місцевого суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а отже, у задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Зважаючи на результати перегляду справи судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала скаргу.
Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 14 липня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 23 жовтня 2021 року.

Суддя-доповідач                                                                Л.В. Василишин 
Судді:                                                                                М.Д. Горейко
                                                                               І.О. Максюта