П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
29 вересня 2021 року                                                                                    місто  Київ
 
                                                                                                                 справа № 760/9126/20
                                                                                             провадження №22-/824/10163/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів -  Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Сірої Ю.М.,
 
сторони: 
позивач -   ОСОБА_1 
відповідач -  Київська міська рада
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану адвокатом  Осипенком Вадимом Юрійовичем,
на рішення  Солом`янського  районного суду  м.Києва   від 1 лютого 2021  року, ухвалене у складі судді Калініченко О.Б., 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності,-     
 
В С Т А Н О В И В:
 
У  квітня 2020 року позивачка ОСОБА_1   звернулася до суду з позовом до відповідача про  визнання права власності.
Позов обґрунтовано тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 липня 1997 року, виданого органом приватизації Жовтневої районної держадміністрації м.Києва, квартира АДРЕСА_1 , належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних долях.
12 липня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір дарування Ѕ частини квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Симоненко І.М., зареєстрований в реєстрі за № 1810. Право власності ОСОБА_1   на 1 / 2 частину квартири АДРЕСА_1 зареєстровано в реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 .
ОСОБА_3 була знята  з реєстрації місця проживання в 2016 році  у зв`язку зі смертю. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , після смерті якого Ѕ частина належної йому квартири успадкована не була.
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 своїх дітей не мали. Позивачка була двоюрідною онукою ОСОБА_3 . Після смерті ОСОБА_3 позивачка піклувалася про ОСОБА_2 , а саме купувала ліки, сплачувала комунальні платежі з 2013 року, доглядала ОСОБА_2 та займалася похованням останнього. ОСОБА_2 обіцяв подарувати свою частину квартири позивачці, проте не встиг цього зробити.
Посилаючись на зазначені обставини, позивачка ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири, яка належала ОСОБА_2 , право якого припинилося у зв`язку зі смертю.
Рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 1 лютого 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду  представник ОСОБА_1 - адвокат Осипенко В.Ю. подав апеляційну скаргу, в який просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог В апеляційній скарзі посилається на те, що оскаржуване рішення винесено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема, посилається на те, що відповідно до ст.346 ЦК України право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 припинено, та відповідно до Витягу зі Спадкового реєстру - інформація у спадковому реєстрі, стосовно спадкування цієї частини квартири відсутня. Право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 , не зареєстровано та нікому не належить. Зазначене дає підстави для висновку, що ОСОБА_1 є власником Ѕ частини квартири, стосовно якої подано позов
Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу Київська міська рада не скористалась.
В судове засідання представник Київської міської ради не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений,  судове повідомлення направлено на адресу електронної пошти Київської міської ради, причини своєї неявки представник відповідача суду не повідомив, у зв`язку з чим колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у його відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат  Коротя А.Р. апеляційну скаргу підтримала і просила її задовольнити.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає  задоволенню, виходячи з наступного.
Судом установлено, що квартира АДРЕСА_1 , належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних долях, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 28 липня 1997 року, виданим органом приватизації Жовтневої комісії держадміністрації м.Києва.
На підставі договору дарування  від 12 липня 2013 року ОСОБА_1 набула права власності на Ѕ  частину зазначеної квартири, дарувальником якої була ОСОБА_3 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , після смерті якого відкрилася спадщина, до складу якої увійшла Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 . За відомостями з витягу  зі Спадкового реєстру № 49543593 від 20 жовтня 2017 року вбачається, що за  параметрами запиту щодо спадкоємців ОСОБА_2 у спадковому реєстрі інформація відсутня. Позивачка ОСОБА_1 не заверталась до нотаріуса з метою прийняття спадщини
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що  підстава звернення до суду за положеннями п.п.5,6 ст.3, п.1 ч.2 ст.16, ст.328,  п.11 ч.1 ст.346 ЦК України  для визнання права власності на частину квартири позивачем є не  обґрунтованою.  Крім того, суд першої інстанції  дійшов висновку про те, що позивачем невірно обраний  спосіб захисту своїх прав. Також у рішення суд зазначив про те, що суд самостійно не може вийти за межі позовних вимог та їх обґрунтування, і в порушення принципу диспозитивності самостійно обрати правову підставу позову та формувати засоби доказування, обов`язок доведення яких покладений виключно на сторони.
Такий висновок суду першої інстанції  відповідає встановленим обставинам, судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального права, порушень норм процесуального права при розгляді справи судом першої інстанції апеляційним судом не встановлено.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Предметом позову у цій праві є  визнання за ОСОБА_1 права власності  на спадкове майно.
Відповідно до ч.1 ст.175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Згідно з п.п.4 і 5 ч.3 ст.175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог, спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не  суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
З викладеного вбачається, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яяка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачка ОСОБА_1   посилалася на те, що   оскільки право власності ОСОБА_2 на Ѕ частину квартиру  АДРЕСА_1 припинилося у зв`язку з його смертю, 1/ 2 частина квартири ніким не була успадкована, вона як власник іншої Ѕ частини квартири має всі підстави  вимагати визнання за нею права власності на цю частину квартири.
Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України  правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до п.11 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі припинення юридичної особи чи смерті власника.
Згідно із ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема  із правочинів.
Стаття 1216 ЦК України визначає, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла )спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).
Для набуття права власності на майно, в порядку спадкування, необхідно мати статус спадкоємця,  та вчинити визначені законом дії для реалізації свого права як спадкоємця щодо прийняття спадщини.
Встановивши, що ОСОБА_1   в установленому порядку не успадкувала майно померлого ОСОБА_2 , а обставини, на які посилалась позивачка в обґрунтування своїх вимог, а саме те, що  вона після смерті двоюрідної бабусі ОСОБА_3 піклувалася  про ОСОБА_2 , займалася його похованням, зробила ремонт в квартирі, сплачувала комунальні платежі з 2013 року, не є правовими підставами для визнання права власності  на частину квартири, що належала померлому ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку  про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 ..
Сам по собі факт припинення  права власності ОСОБА_2 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 у зв`язку з його смертю, не є законною підставою для визнання за іншим співвласником цієї квартири, яким є позивач,   права власності  на цю частку.
Наведені в апеляційній скарзі доводи  висновків суду не спростовують  і не впливають на їх правильність, фактично зводяться до викладення обставин, якими позивач обґрунтовувала свої вимоги, а також   незгоди з висновками суду першої інстанції.
За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права,  доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України  є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись  ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390  ЦПК  України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом  Осипенком Вадимом Юрійовичем, залишити без задоволення.
Рішення  Солом`янського  районного суду  м.Києва   від 1 лютого 2021  року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 5 жовтня 2021 року.

 
Суддя-доповідач:                                                                     О.І. Шкоріна 

Судді:                                                                                        Л.Д. Поливач

                                                                                                  А.М. Стрижеус