СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 листопада 2021 року                               м. Харків                        Справа № 905/991/21  
          
          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Чернота Л.Ф., суддя Зубченко І.В. , суддя  Радіонова О.О.
За участю секретаря судового засідання: За участю представників сторін: від позивача:   від відповідача:	 Склярук С.І.  не з`явились  Сухоруков В.Г. в порядку самопредставництва                 (в режимі відеоконференції)                                              	
розглянувши апеляційну скаргу  (вх.№3190Д/3)	Миколаївської міської ради Слов`янського району Донецької області (нова назва - Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області) 	
на рішення Господарського суду	 Донецької області 	
від  та на додаткове рішення Господарського суду від	07.09.2021 року (повний текст рішення складено і підписано 16.09.2021 року)  Донецької області 20.09.2021 	
у справі за позовом  до   про	№905/991/21 (суддя – С.М. Фурсова) Фермерського господарства “Максим”, с. Малинівка, Слов`янський район, Донецька область Миколаївської міської ради Слов`янського району Донецької області, м. Миколаївка, Донецька область визнання права постійного користування земельними ділянками та визнання недійсним рішення 	
             В С Т А Н О В И В:

Фермерське господарство «Максим», село Малинівка, Донецька область 01.06.2021 року звернулось до Господарського суду Донецької області з позовом (з урахуванням клопотання про зміну предмету позову) до Миколаївської міської ради Слов`янського району Донецької області, м. Миколаївка, Донецька область в якому просив:
- визнати за Фермерським господарством «Максим»      право постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером 1424283500:06:000:0290 та земельною ділянкою з кадастровим номером 1424283500:06:000:0289 на підставі державного акту на право постійного користування землею виданого ОСОБА_1  для організації селянського (фермерського) господарства Радою народних депутатів Слов`янського району Донецької області, відповідно до рішення Слов`янської районної ради народних депутатів від 15.03.1995, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за номером 224;
- визнати недійсним рішення Миколаївської міської ради Слов`янського району Донецької області      від 24.04.2019 № 28-ХХХІ-8 в частині включення земельних ділянок з кадастровими номерами 1424283500:06:000:0290 та 1424283500:06:000:0289 до переліку земельних ділянок для продажу прав на них на земельних торгах (т. 1 а.с. 1-7; 98-99).
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що Фермерське господарство «Максим» є користувачем земельних ділянок, на які право постійного користування було отримано в 1995 році його засновником ОСОБА_1 на підставі рішення Слов`янської районної ради народних депутатів від 15.03.1995 року для організації селянського (фермерського) господарства. З 17.12.2013 новим головою ФГ «Максим» було обрано ОСОБА_2 , відповідно рішення засновника ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В подальшому позивачу стало відомо, що земельні ділянки, які перебувають у його користуванні внесено до Державного земельного кадастру, їм присвоєно кадастрові номера та включено до переліку земельних ділянок для продажу прав на них на земельних торгах.
Серед іншого позивач  стверджує, що зі смертю особи, якій надано земельну ділянку на праві постійного користування для ведення фермерського господарства, не припиняється право постійного користування нею, а зберігається за фермерським господарством до якого воно перейшло після створення останнього. В обґрунтування своєї позиції посилається також на правові позиції Великої Палати Верховного Суду.
Ухвалою господарського суду від 24.06.2021 відкрито провадження у справі №905/991/21 та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження (т.1 а.с. 70-71). 
Рішенням Господарського суду Донецької області від 07.09.2021 року (повне рішення складено 16.09.2021 року) у справі №905/991/21 позов задоволено у повному обсязі.
Визнано за      Фермерським господарством «Максим»      (84187, Донецька область, Слов`янський район, село Малинівка, вулиця Іванівська, будинок 11; код ЄДРПОУ 30951768) право постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером 1424283500:06:000:0290 та земельною ділянкою з кадастровим номером      1424283500:06:000:0289 на підставі державного акту на право постійного користування землею виданого ОСОБА_1 для організації селянського (фермерського) господарства Радою народних депутатів Слов`янського району Донецької області, відповідно до рішення Слов`янської районної ради народних депутатів від 15.03.1995, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за номером 224.
Визнано недійсним рішення      Миколаївської міської ради Слов`янського району Донецької області      (84182, Донецька область, Слов`янський район, місто Миколаївка(пн), площа Енергетиків, будинок 2/14; код ЄДРПОУ 04341413)   від 24.04.2019 №28-ХХХІ-8 в частині включення земельних ділянок з кадастровими номерами 1424283500:06:000:0290 та 1424283500:06:000:0289 до переліку земельних ділянок для продажу прав на них на земельних торгах.
Стягнуто з   Миколаївської міської ради Слов`янського району Донецької області      (84182, Донецька область, Слов`янський район, місто Миколаївка(пн), площа Енергетиків, будинок 2/14; код ЄДРПОУ 04341413)      на користь      Фермерського господарства «Максим»  (84187, Донецька область, Слов`янський район, село Малинівка, вулиця Іванівська, будинок 11; код ЄДРПОУ 30951768)      6 810,00 гривень      судового збору.
Суд першої інстанції у  рішенні встановив, що земельна ділянка на праві постійного землекористування для ведення фермерського господарства надавалась   ОСОБА_1 не як громадянину України, а як спеціальному суб`єкту –      голові створюваного селянського (фермерського) господарства. 
Крім того суд зазначив, що можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства. Підставою припинення права користування земельною ділянкою, яка була отримана громадянином для ведення селянського (фермерського) господарства і подальшої державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи, виступає припинення діяльності відповідного фермерського господарства. Тому у разі смерті громадянина      засновника селянського (фермерського) господарства відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки, яка була надана засновнику саме для ведення фермерського господарства, зберігаються за цією юридичною особою до часу припинення діяльності фермерського господарства у встановленому порядку.
Щодо позовної вимоги про визнання недійсним рішення Миколаївської міської ради Слов`янського району Донецької області від 24.04.2019 №28-ХХХІ-8 суд зробив висновок, що оскаржуване рішення не може вважатися таким, що прийняте на підставі закону, оскільки діяльність Фермерського господарства «Максим» на момент прийняття спірного рішення не припинилось, а інші законодавчо встановлені підстави припинення права постійного користування спірними земельними ділянками також були відсутні.
Таким чином, Миколаївська міська рада Слов`янського району Донецької області приймаючи зазначене рішення незаконно втрутилась у право позивача на володіння своїм майном, оскільки відсутні законодавчо визначені підстави для позбавлення Фермерського господарства «Максим» права використання вказаних земельних ділянок.
Додатковим рішенням Господарського суду Донецької області від 20.09.2021 року заяву Фермерського господарства “Максим” про вирішення питання щодо відшкодування судових витрат у справі №905/991/21 – задоволено. Стягнуто з Миколаївської міської ради Слов`янського району Донецької області на користь Фермерського господарства “Максим” 11 000,00 гривень витрат на правову допомогу (т.1 а.с. 162-165).
Не погодившись із зазначеними судовими рішеннями, Миколаївська міська рада Слов`янського району Донецької області 08.10.2021 року звернулась до суду з апеляційною скаргою №5768/10-03-01/2021 від 07.10.2021 року, в якій просить скасувати:
- рішення Господарського суду Донецької області від 07.09.2021 року у справі №905/991/21 за позовною заявою Фермерського господарства  “Максим” до Миколаївської міської ради Слов`янського району Донецької області;
- додаткове рішення Господарського суду  Донецької області від 20.09.2021 року у справі №905/991/21 за заявою Фермерського господарства “Максим” про вирішення питання щодо відшкодування витрат у справі №905/991/21, 
повністю та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову Фермерського господарства “Максим” відмовити;
- стягнути з позивача – Фермерського господарства “Максим” на користь Миколаївської  міської ради Слов`янського району Донецької області витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Підставами скасування судових рішень апелянт зазначає те, що такі рішення у справі №905/991/21 прийняті судом з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням  норм матеріального права, ґрунтується на висновках, які не відповідають обставинам справи та наданим документам.
Скаржник не погоджується з висновком суду про те, що земельна ділянка була надана ОСОБА_1 на праві постійного користування для ведення фермерського господарства не як громадянину України, а як спеціальному суб`єкту – голові селянського (фермерського) господарства, оскільки Державний акт виданий безпосередньо фізичній особі, а не майбутньому голові селянського (фермерського) господарства, тому що ОСОБА_1 міг і не стати головою селянського господарства, про що також відсутні документи в матеріалах справи. 
Апелянт відзначає, що земельна ділянка надавалась ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20.12.1991 №2009 ІІХ, який діяв на момент надання земельної ділянки в постійне користування, а не у приватну власність. Також спірні земельні ділянки перебувають у комунальній власності Миколаївської міської ради і не відносяться до будь-яких земельних ділянок передбачених Законом України «Про фермерське господарство».
Скаржник також зазначає, що право користування земельною ділянкою, яке виникло у особи лише на підставі державного акту на право користування земельною ділянкою без укладання договору про право користування земельною ділянкою із власником землі припиняється зі смертю особи, якій таке право належало, і не входить до складу спадщини.
Апелянт звертає увагу суду на те, що відзив на позовну заяву від 09.07.2021 не було повністю досліджено судом першої інстанції, не було залучено третіх осіб, а також  не витребувано всі документи для повного та всебічного встановлення обставин, які стали підставою для надання земельної ділянки ОСОБА_1 .
Щодо додаткового рішення апелянт зазначає про те, що витрати на правничу допомогу в сумі 11000 грн. не відповідають критерію реальності адвокатських витрат та документально не підтверджені. Всі подані позивачем документи підписані ним особисто – Головою фермерського господарства «Максим». А додані до позовної заяви копії документів завірені особою, яка на думку скаржника, не є адвокатом. Договір про надання правової допомоги адвоката від 28.04.2021 було долучено лише після ухвалення судом рішення по справі та фактичні обставини справи свідчать лише про те, що адвокатом Музикантом В.С. не доведено факт надання професійної правничої допомоги. 
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.10.2021 року сформовано наступний склад колегії суддів: головуючий суддя – Чернота Л.Ф., суддя Зубченко І. В., суддя Радіонова О.О.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.10.2021 року апеляційну скаргу Миколаївської міської ради Слов`янського району Донецької області на рішення Господарського суду Донецької області від 07.09.2021 року та на додаткове рішення Господарського суду Донецької області від 20.09.2021 року у справі №905/991/21 залишено без руху та зобов`язано заявника усунути впродовж 10-ти днів з моменту отримання ухвали, встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки.
На виконання вимог ухвали суду від 27.10.2021 року, від скаржника 01.11.2021 року (в межах встановленого процесуального строку) до канцелярії суду надійшов супровідний лист №6147/10-03-01/2021 від 29.10.2021 року з додатками.
Скаржником 01.11.2021 року було подано клопотання вих. №6148/10-03-01/2021 від 29.10.2021 (з додатками), за змістом якого останній просить, керуючись ст. 52 ГПК України  замінити сторону в судовому процесі, а саме відповідача з Миколаївської міської ради Слов`янського району Донецької області (Ідент.код 04341413) на Миколаївську міську раду Краматорського району Донецької області (Ідент.код 04341413), у зв`язку зі зміною найменування 19.10.2021 року. 
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 02.11.2021 року було поновлено пропущений строк апелянту, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Миколаївської міської ради Слов`янського району Донецької області на рішення Господарського суду Донецької області від 07.09.2021 року та на додаткове рішення Господарського суду Донецької області від 20.09.2021 року у справі №905/991/21, зупинено дію оскаржуваного рішення від 07.09.2021 року, встановлено учасникам справи строк до 17.11.2021 року включно для надання суду відзиву на апеляційну скаргу, заяв чи клопотань з доказами надсилання їх копій та доданих до них документів іншим сторонам у справі, також зобов`язано апелянта терміново надати суду належні докази направлення копії апеляційної скарги з додатками (фіскальний чек, розрахункова квитанція тощо з описом вкладення) на юридичну адресу Фермерського господарства “Максим” (вул. Іванівська, 11, с. Малинівка, Слов`янський район, Донецька область, 84187). Зазначеною ухвалою суду розгляд справи призначено на 17.11.2021 року о 15:00 в залі судових засідань №111.
Апелянтом 04.11.2021 року на виконання вимог ухвали суду від 02.11.2021 було надіслано фіскальний чек АТ «Укрпошта» від 03.11.2021 щодо відправлення ФГ «Максим» копії апеляційної скарги.
           03.11.21 вх. №/12678ел4686      від Миколаївської міської ради Слов`янського району Донецької області м. Миколаївка надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, яке в подальшому, було задоволена та повідомлено останнього телефонограмою.
15.11.2021 року від позивача ФГ «Максим» надійшов відзив на апеляційну скаргу б/н від 13.11.2021 (з додатками), в якому він погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову, просить суд в задоволенні апеляційної скарги Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області відмовити, рішення господарського суду Донецької області від 07.09.2021 по справі №905/991/21 та додаткове рішення господарського суду Донецької області від 20.09.2021 по справі №905/991/21 залишити без змін та стягнути з апелянта витрати на правову допомогу в сумі 4400, 00 грн. 
          У судовому засіданні 17.11.2021р., проведеному в режимі відеоконференції, представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги з мотивів, що були в ній викладені. Просив суд скасувати рішення господарського суду Донецької області від 07.09.2021  та додаткове рішення від 20.09.2021 року у справі №905/991/21 у повному обсязі.
          Представник відповідача в  судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення поштового відправлення.
          Згідно з ч. 12     ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
          Колегія суддів зазначає, що при здійсненні правосуддя суд має виходити з необхідності дотримання основних засад господарського судочинства, зазначених в статтях 2, 4 Господарського процесуального кодексу України стосовно забезпечення права сторін на розгляд справ у господарському суді після їх звернення до нього у встановленому порядку, гарантованому чинним законодавством та всебічно забезпечити дотримання справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
          Суд також враховує принцип ефективності судового процесу, який діє у господарському судочинстві і направлений на недопущення затягування процесу, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що справа має бути розглянута судом у розумний строк.
          Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").
          В ході апеляційного розгляду даної справи апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, у межах строку, встановленого                  ст. 273 ГПК України.
          Керуючись наведеними приписами процесуального законодавства, враховуючи, що                         учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, явка представників сторін у судове засідання не була визнана судом обов`язковою, та з метою забезпечення дотримання вимог законодавства в частині додержання процесуальних строків відповідно до вимог      ст. 273 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за наявними матеріалами.
Фіксація судового засідання апеляційної інстанції здійснювалась у протоколі судового засідання у відповідності до вимог ст.223 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням п.17.7. його Перехідних положень в порядку розгляду апеляційної скарги, встановленому ст.270 цього Кодексу.
Щодо поданого  в.о. міського голови Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області клопотання  вих.№6148/10-03-01/2021  від 29.10.2021 (вх.№12560 від 01.11.2021) про заміну сторони в судовому процесі відповідно до ст.52 ГПК України, суд встановив наступне.
Відповідно ч. 3 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України сторони мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
Судом також зроблено запит до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, з якого вбачаться що нова назва відповідача – органу місцевого самоврядування змінилась з Миколаївської міської ради Слов`янського району Донецької області на Миколаївську міську раду Краматорського району Донецької області.
Відповідно ч.3 ст. 90 Цивільного кодексу України найменування юридичної особи вказується в її установчих документах і вноситься до єдиного державного реєстру.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 17.11.2021 року, керуючись ст. ст. 52, 234, 235, 281 ГПК України, заяву       відповідача про здійснення процесуального правонаступництва, в порядку ч. 1 ст. 52 ГПК України – задоволено. Замінено у справі №905/991/21 Миколаївську міську раду Слов`янського району Донецької області       на його правонаступника Миколаївську міську раду Краматорського району Донецької області.
Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, встановлено наступне.
У 1995 році ОСОБА_1 було прийнято рішення про створення селянського (фермерського) господарства «Максим».
Приписами статті 50 Земельного кодексу України (далі за текстом - ЗК України), в редакції чинної на момент створення СФГ «Максим» - громадянам України, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, передаються за їх бажанням у власність або надаються в користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.
Відповідно до положень ст. 7 Земельного кодексу України користування землею може бути постійним або тимчасовим.  
Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку.
У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема - громадянам України для ведення селянського (фермерського господарства).
Відповідно до положень ст. 51 Земельного кодексу України (в редакції чинної на момент створення СФГ «Максим») громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, для одержання земельної ділянки у власність або користування подають до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписує голова створюваного селянського (фермерського) господарства.
Рішення про передачу у власність або надання у користування земель громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства чи про відмову у передачі або наданні землі відповідні Ради народних депутатів приймають на найближчій сесії.
Реалізовуючи свій намір та маючи відповідне право ОСОБА_1 звернувся до Слов`янської районної ради народних депутатів із заявою про надання йому у постійне користування земельної ділянки з метою створення СФГ.
У межах своїх повноважень, Слов`янська районна рада народних депутатів  15.03.1995 прийняла рішення про надання ОСОБА_1 земельної ділянки площею 16,9 га. із земель запасу Малиновської селищної Ради у постійне користування з метою створення СФГ, видано державний акт на право постійного користування землею, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за номером 224 (а.с.8).
У 2000 році ОСОБА_1 створив та зареєстрував Фермерське господарство «Максим» (код ЄДРПОУ 30951768), що підтверджується статутом Фермерського господарства «Максим», свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи серія А01      № 334371, випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серія ААБ № 328015 та довідкою про взяття на облік платника податків від 20.12.2000 № 54 (т. 1 а.с. 10-14).
Відповідно до п. 4.2. статуту СФГ «Максим» ОСОБА_1 був засновником і головою СФГ (т. 1 а.с.18-19).
Головною метою створення господарства є виробництво товарної сільськогосподарської продукції, її переробка та реалізація, надання послуг, спрямованих на одержання прибутку (п. 2.1. Розділу 11 Статуту).
Фермерське господарство є юридичною особою, має самостійний баланс, відокремлене майно, розрахункові/поточні та інші рахунки в установах банку, емблему, фірмовий знак, печатку і свої найменуванням, штампи. ФГ може від свого імені укладати договори; набувати майнові і особисті немайнові права, і нести обов`язки, згідно п.п. 3.1., 3.2. Статуту.
Рішенням засновника Фермерського господарства «Максим» від 16.12.2013:
-   уведено до складу засновників Фермерського господарства «Максим» ОСОБА_2 ;
- у зв`язку зі зміною засновників внесені та затверджені зміни до статуту Фермерського господарства «Максим» шляхом викладення його в новій редакції;
- обрано з 17.12.2013 головою Фермерського господарства «Максим» Кравченка Максима Анатолійовича (т.1 а.с. 15).
Внесення змін щодо юридичної особи      Фермерського господарства «Максим», підтверджуються випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серія АД № 334067  (т.1 а.с. 16-17).
ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом      про смерть, виданим Слов`янським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків) від 15.05.2020, серія ІІ-НО 11394. (т.1 а.с. 20).
Частиною 1 ст. 5 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" (у редакції, чинній на дату створення СФГ «Максим») земельні ділянки для      ведення         селянського (фермерського) господарства надаються громадянам за їх бажанням у           довічне успадковуване володіння, приватну власність або в оренду. Надання земельної ділянки у довічне успадковуване       володіння, приватну власність або в оренду здійснюється із земель запасу, а також земель, вилучених у порядку, визначеному у пункті 1 статті                 7 цього Закону.
Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів; землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для потреб сільського господарства або призначені для цих цілей (ч. 1 ст. 23, ст.      47 Земельного кодексу України  в ред. 1990 року). 
Згідно      ч.1 ст.8 Закону України       "Про селянське (фермерське) господарство" (у редакції,       чинній       на       дату створення      СФГ «Максим»)      після       одержання      державного акта         на право      довічного успадковуваного      володіння землею селянське (фермерське)         господарство           підлягає      державній      реєстрації в районній, міській Раді народних депутатів, що надала земельну ділянку у довічне успадковуване володіння, (ч. 1 ст. 23, ст. 47 Земельного кодексу України в ред. 1990 року) 
За приписами ч.2 ст.8 "Про селянське (фермерське) господарство" (у редакції, чинній на дату створення позивача), після відведення земельної ділянки і одержання державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею та державної реєстрації, селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи.
Отже, зазначеними вище законодавчими нормами, які діяли на час створення                СФГ «Максим» встановлено особливий порядок створення таких юридичних осіб як фермерське господарство.
Особливостями правового статусу фермерського (селянського) господарства є те, що  їх засновниками та учасниками (членами) можуть бути виключно громадяни України; для створення фермерського господарства як юридичної особи громадянин України повинен спочатку отримати у користування або власність земельну ділянку з цільовим призначенням “для ведення фермерського господарства”, а потім вже зареєструвати фермерське господарство; з моменту створення фермерського (селянського) господарства воно набуває виключне право на використання земельної ділянки, яка була надана громадянину України – його голові (засновнику) на будь-якому праві для ведення фермерського господарства.
Законодавець встановив спеціальну мету надання земельної ділянки у довічне успадковуване володіння – для створення фермерського (селянського) господарства, а також закріпив у законі неможливість створення фермерського (селянського) господарства без отримання землі на праві власності, оренди чи довічного успадковуваного володіння.
Одержання земельної ділянки є обов`язковою передумовою для набуття селянським (фермерським) господарством правосуб`єктності. 
Таким чином, після державної реєстрації фермерського господарства у правовідносинах користування земельними ділянками, наданими на підставі Закону України “Про селянське (фермерське) господарство”, відбувається фактична заміна землекористувача, й обов`язки користувача земельної ділянки переходять до фермерського господарства з моменту його державної реєстрації.
Вказане узгоджується з правовими висновками, які були неодноразово зазначені            Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 31.10.2018 у справі №677/1865/16, від 16.01.2019 у справі №483/1863/17, від 13.03.2019 у справі №691/1148/17, від 27.03.2019 у справі №376/331/16.
В своїй апеляційній скарзі відповідач посилається на той факт, що громадянин ОСОБА_1 був обмежений у правових можливостях в силу Закону стосовно розпорядження земельною ділянкою, яка перебувала  в його постійному користуванні, згідно з державним актом на право постійного користування, що випливає зі змісту правового титулу “постійного користування землею”. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про помилкове тлумачення законодавства відповідачем.
Твердження скаржника про те, що Державний акт був виданий безпосередньо фізичній особі, а не майбутньому голові СФГ «Максим» не мають правового підґрунтя, з огляду на вищезазначене.
Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб з 17.12.2013 року ОСОБА_2 є (керівником) головою ФГ «Максим» (т.1 а.с.46).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (т.1 а.с.20).
28.04.2021 Фермерське господарство «Максим» звернулось до Миколаївської міської ради Слов`янського району Донецької області із заявою про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок площею 12,7 га та 4,2 га в натурі (на місцевості), які перебувають у користуванні Фермерського господарства «Максим» на підставі державного акту на право постійного користування землею виданого на підставі рішення Слов`янської районної ради народних депутатів від 15.03.1995 року (т.1 а.с. 21-22).
Позивач зауважив суд, що під час подання вказаної заяви йому стало відомо, що земельні ділянки, якими користується Фермерське господарство «Максим» вже зареєстровані в Державному земельному кадастрі для продажу прав на них на земельних торгах, такі обставини слугували підставою для звернення з відповідними адвокатськими запитами адвоката Музиканта Владислава Сергійовича до Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області та Миколаївської міської ради Слов`янського району Донецької області (т. 1 а.с. 33-34; 36-37; 40-41).
Листом Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 11.05.2021 за № 29-5-0.2-2089/2-21 повідомлено, що за даними Національної кадастрової системи (програмного забезпечення Державного земельного кадастру) відомості про земельні ділянки площею 12,8765 га з кадастровим номером 1424283500:06:000:0290 та площею 4,8756 га з кадастровим номером 1424283500:06:000:0289 внесені до Державного земельного кадастру на підставі Технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності (за межами населених пунктів) на території Слов`янського району Донецької області з урахуванням перспективного плану формування території Миколаївської міської територіальної об`єднаної громади, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24.05.2017 № 348-р, розробленої у 2018 році Слов`янським районним відділом Донецької регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» відповідно до наказу Держгеокадастру від 15.03.2018 №45 «Про проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності» (т.1 а.с. 35).
Листом Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 12.05.2021 за      №2541/10-03-01/2021 повідомлено, що у 1995 році земельні ділянки загальною площею 16,9 га на підставі рішення Слов`янської районної Ради народних депутатів від 15.03.1995 та державного акту на право постійного користування землею передані у постійне користування громадянину ОСОБА_1 . Вище зазначені земельні ділянки внесені до Державного земельного кадастру (Національної кадастрової системи) з кадастровими номерами 1424283500:06:000:0290 та 1424283500:06:000:0289. Інформацією щодо підстав проведення реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі (Національної кадастрової системи) Миколаївська міська рада не володіє. 
06.06.2018 згідно наказу №1466-СГ Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області передано із державної власності у комунальну власність Миколаївської міської ради земельні ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 2532,9988 га, в тому числі земельні ділянки 1424283500:06:000:0290, 1424283500:06:000:0289. 27.07.2018 на дані земельні ділянки зареєстровано право комунальної власності за Миколаївською міської радою. Прийняті рішення (розпорядження тощо) щодо державного акту на право користування вищевказаними земельними ділянками у Миколаївській міській раді відсутні. Згідно рішення Миколаївської міської ради від 24.04.2019 №28-XXXI-8 дані земельні ділянки були включені до переліку земельних ділянок, для продажу прав на них на земельних торгах. (том 1 а.с. 38-39; 44-45).
Відповідач не визнає за позивачем прав користування на земельні ділянки з кадастровими номерами 1424283500:06:000:0290, 1424283500:06:000:0289 та протиправно  включив їх до переліку земельних ділянок, права на які виставляються на земельних торгах, оскільки Фермерське господарство «Максим» користується зазначеними земельними ділянками на підставі державного акту, який було видано ОСОБА_1 на законних підставах. 
Предметом по справі №905/991/21 є визнання за Фермерським господарством «Максим»      права постійного користування земельними ділянками з кадастровими номерами 1424283500:06:000:0290 та 1424283500:06:000:0289 на підставі державного акту на право постійного користування землею виданого ОСОБА_1 для організації селянського (фермерського) господарства «Максим» Радою народних депутатів Слов`янського району Донецької області, відповідно до рішення Слов`янської районної ради народних депутатів від 15.03.1995, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за номером 224 та визнання недійсним рішення Миколаївської міської ради Слов`янського району Донецької області   від 24.04.2019             №28-ХХХІ-8 в частині включення земельних ділянок з кадастровими номерами 1424283500:06:000:0290 та 1424283500:06:000:0289 до переліку земельних ділянок для продажу прав на них на земельних торгах.
Згідно з ч.1 ст. 13 та ч.1 ст.14 Конституції України, земля, її надра, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. 
Відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням селянських (фермерських) господарств регулюються: Земельним Кодексом України у відповідних редакціях (1990 року та 2001 року), Законом України "Про селянське (фермерське) господарство", Законом України "Про фермерське господарство" та іншими нормативно- правовими актами України. 
Землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для потреб сільського господарства або призначені для цих цілей (ст. 47 ЗК України в ред. 1990 року).
Відповідно до законодавства, яке діяло на час створення СФГ «Максим», необхідною умовою набуття останнім статусу юридичної особи було отримання у користування земельної ділянки, у зв`язку з чим голова фермерського господарства з метою набуття та реалізацією фермерським господарством своїх прав, в тому числі, прав на користування земельної ділянки для здійснення підприємницької діяльності відповідно до законодавства, здійснив дії щодо отримання у користування фермерським господарством земельної ділянки та оформлення прав на неї.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 16 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" (у редакції, чинній на дату створення позивача) у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, можуть бути земля, жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, птиця, бджолосім`ї, посіви та посадки сільськогосподарських культур і насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція і доходи від її реалізації, транспортні засоби, кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення для ведення селянського (фермерського) господарства і заняття підсобними промислами. Майно цих осіб належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не передбачено угодою між ними.
Володіння, користування та розпорядження майном здійснювалося членами селянського (фермерського) господарства за взаємною домовленістю, згідно ст. 17 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" (у редакції, чинній на дату створення позивача).
За чинним Земельним кодексом України громадяни України, які мають намір створити та вести фермерське господарство, повинні спочатку набути земельну ділянку на одному прав, до яких Кодекс відносить право власності, право оренди та емфітевзис.
Однак, в Україні існують фермерські господарства, які використовують земельні ділянки, набуті у 90-ті роки на інших правах, зокрема, праві постійного користування. Чинний Земельний кодекс України не дозволяє громадянам набувати земельні ділянки для ведення фермерського господарства на таких правах, але захищає тих з них, хто набув право постійного користування чи право довічного успадковуваного володіння до введення Земельного Кодексу України 2001 року у дію.
В даному випадку, особливість правового статусу фермерського господарства як юридичної особи полягала в тому, що воно з моменту створення набуло виключне право на використання земельної ділянки, яка була надана громадянину України - його голові (засновнику) на будь-якому праві для ведення фермерського господарства. 
Саме наявністю прав на землю свого засновника відрізняється правовий статус фермерського господарства від правового статусу інших юридичних осіб. 
Зазначені особливості правового статусу фермерського господарства свідчать про те, що з моменту його створення фермерське господарство отримує право на користування землею, що була надана громадянину - його засновнику (голові), без укладення договору між цим громадянином та фермерським господарством та набуття на таку земельну ділянку речового права. 
Отже, право фермерського господарства на земельну ділянку, надану його голові (засновнику) чи іншому члену, є нетиповим правом на землю, тому, його не можна кваліфікувати ні як речове, ні як зобов`язальне право. Втім, його виникнення у фермерського господарства не передбачає його припинення у голови (засновника) чи іншого члена цього фермерського господарства.
При створенні фермерського господарства відбувається двоетапний процес оформлення права користування на земельну ділянку, на першому з яких набувається набуття такого права громадянином України, яке є обмеженим, оскільки цей громадянин не може використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням, а на другому етапі (державна реєстрація фермерського господарства як юридичної особи) фермерське господарство, засновником якого є громадянин України, в силу закону набуває правомочностей щодо володіння і користування земельною ділянкою.
В даному випадку, саме з моменту передачі земельної ділянки до створеного фермером фермерського господарства, як юридичної особи, відбулась заміна землекористувача у відносинах, щодо яких виник спір, а саме, фізична особа - фермер вибув зі спірних правовідносин землекористування, натомість його місце у спірних правовідносин землекористування в силу наведених вище вимог Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" зайняло створене фермером фермерське господарство, як землекористувач.
З матеріалів справи вбачається, про що суд першої інстанції також дійшов висновку, що ОСОБА_1 набував земельні ділянки у передбаченому законом порядку з метою створення фермерського господарства, а не для особистих потреб.  
Державна реєстрація фермерського господарства була можлива лише після виділення земельної ділянки під таку діяльність. Тобто, на момент виділення спірної земельної ділянки, такий суб`єкт як ФГ «Максим» не існував. Фактично право постійного користування земельними ділянками належало не ОСОБА_1 як фізичній особі, а Фермерському господарству «Максим», яке він представляв як голова з моменту його створення. 
При вирішені даного спору місцевий суд  правомірно врахував правову позицію щодо можливості переходу обов`язків власника чи землекористувача земельної ділянки до селянського (фермерського) господарства від громадянина, якому вона надавалась на підставі державного акту на право приватної власності чи користування землею.
Засновник юридичної особи та сама юридична особа, тісно пов`язані між собою тим,  що є зв`язок між правосуб`єктністю, як фізичної особи та її, як засновника юридичної особи (рішення у справах “Фурман проти Росії” (Furman v. Russia), заява JVy 5945/04. п. 19. від           5 квітня 2007 року. “Граберска проти Колишньої Югославської Республіки Македонія” (Graberska v. “theformer Yugoslav Republic of Macedonia”), заява № 6924/03. n. 41. від                 14 червня 2007 року, та “Гумбатов проти Азербайджану” (Humbatov v. Azerbaijan), заява №13652/06. п. 21. від 3 грудня 2009 року). 
Судова колегія апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що зі смертю ОСОБА_1 право постійного користування земельною ділянкою Фермерським господарством «Максим» не припинилось (Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду, зокрема,  у справах №483/1863/17 від 16.01.2019 та №922/751/19 від 07.10.2020 року).
           Відповідно до положень статті 7 ЗК України (у відповідній редакції) користування землею може бути постійним або тимчасовим. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства. 

Згідно із частиною першою статті 23 Земельного кодексу України (у відповідній редакції) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
Крім того, вищезазначені постанови Верховного Суду  (п.6.6) зазначено, що з наведених законодавчих актів вбачається, що земельна ділянка на праві постійного землекористування для ведення СФГ надавалося особі не як громадянину України, а як спеціальному суб`єктові - Голові створюваного селянського господарства.
Спеціальним законом, яким визначені особливості створення фермерського господарства та врегулюванні особливості діяльності, прав та обов`язки цієї особи та її засновника, на час надання земельної ділянки та створення позивача був Закон України  "Про селянське (фермерське) господарство" від 20.12.1991 (дачі - Закон про СФГ).
Частиною першою статті 2 Закону про СФГ (в редакції, чинній на момент створення позивача) визначено, що селянське (фермерське) господарство (далі - СФГ) є формою підприємництва громадян України, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. Закон про              СФГ передбачав реєстрацію СФГ як юридичної особи.
Частиною 4 статті 1 Закону про ФГ  унормовано, що фермерське господарство - є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи (зі змінами, які набули чинності з 01.05.2016. ФГ могло бути зареєстроване як юридична особа або фізична особа - підприємець).
Отже, Закон про СФГ та Закон про ФГ передбачають можливість створення СФГ (ФГ) як юридичної особи, тобто особи з окремою правосуб`єктністю.  
Тобто законом було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової передумови для набуття СФГ правосуб`єктності. Також одержання земельної ділянки для ведення СФГ вимагало у подальшому здійснити реєстрацію СФГ. Тобто, закон не передбачав права використовувати земельну ділянку, надану у користування для ведення СФГ без створення такого Селянського фермерського господарства.
Крім того,  Державний акт на право постійного користування землею видається на ім`я голови СФГ відповідно до частини 5 статті 2 Закону про СФГ. На час видачі акта СФГ як юридична особа ще не існує. 
Особливості створення СФГ (ФГ) полягають у тому, що обов`язковою передумовою створення СФГ (ФГ) є набуття засновником (майбутнім головою відповідно до Закону про СФГ) права на земельну ділянку, надану для ведення СФГ (ФГ). Коло учасників селянського СФГ (ФГ) є обмеженим та має родинно-трудову ознаку, відповідно до якої фермерське господарство може бути створене одним або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї відповідно до закону, а особи, у тому числі родичі, які працюють за трудовим договором (контрактом, угодою), не є членами СФГ (ФГ), згідно частини 2 статті 2 Закону про СФГ та  частини 1 статті 3 Закону про ФГ.
Крім того, пунктом 3 частини 1 статті 27 Земельного кодексу України 1990 року (у редакції, чинній на час створення СФГ «Максим»), встановлено спеціальну підставу - припинення СФГ.   
Таким чином, одержання правовстановлюючого документа на право власності чи користування земельної ділянки для ведення СФГ є необхідною передумовою набуття СФГ правосуб`єктності як юридичної особи, а припинення СФГ було б підставою для припинення права користування земельною ділянкою. При цьому, використання такої земельної ділянки без створення СФГ законом передбачено не було.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в даному випадку, створення               СФГ «Максим» здійснювалось у спосіб та у порядку, визначеному законодавством України, та на момент звернення з позовом, будь-які зміни режиму використання спірною земельною ділянкою не відбулися.
Зокрема, після одержання державного акта на право постійного користування земельною ділянкою для ведення СФГ та проведення державної реєстрації такого господарства як юридичної особи обов`язки користувача цієї земельної ділянки виконує СФГ, а не громадянин, якому вона надавалась.  
Після державної реєстрації ФГ у правовідносинах користування земельними ділянками, наданими на підставі Закону про ФГ відбувається фактична заміна користувача, й обов`язки користувача земельної ділянки переходять до ФГ з дня його державної реєстрації. Крім того, для фактичної заміни та переходу обов`язків користувача земельної ділянки до     ФГ має значення факт державної реєстрації останнього, а не внесення земельних ділянок до його статутного капіталу (Аналогічний правовий висновок міститься у пунктах 40-42 постанови від 31.10.2018 у справі № 677/1865/16-ц,  у постанові від 13.03.2018 у справі №348/992/16-ц, у пункті 47 постанови від 20.06.2018 у справі №317/2520/15-ц. пунктах               28 – 30, 38 постанови від 22.08.2018 у справі №606/2032/16-ц, у постанові від 12.12.2018 у справі №388/1103/16-ц, у пунктах 31-32 постанови від 16.01.2019 у справі № 695/1275/17, пунктах 32, 33 постанови від 16.01.2019 у справі №483/1863/17).
Пунктом 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України “Про Державний земельний кадастр” №3613-VI від 07 липня 2011 року, встановлено, що документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1                ОСОБА_1 (свідоцтво про смерть ІНФОРМАЦІЯ_2 , копія т.1 а.с.20), право постійного користування фермерського господарства згідно державного акту на право постійного користування землею не припинилось, оскільки на цю дату ФГ “Максим” набуло права постійного користування земельною ділянкою відповідно до наведених норм Закону України “Про селянське (фермерське) господарство”.
Право користування земельною ділянкою зберігається за фермерським господарством до моменту припинення його діяльності. Підстави припинення діяльності Селянського (фермерського ) господарства встановлено в ст. 29 Закону №2009-XII.
Відповідно до ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, зокрема право володіння, має право на захист, цього права, у тому числі і від власника майна. 
Право постійного користування не може бути звужене. Земельні ділянки одержані засновником для створення селянського (фермерського) господарства не є земельними ділянками цієї особи.
Частина 3 статті 3 Закону передбачає, що держава гарантує дотримання і захист майнових та інших прав і законних інтересів селянського (фермерського) господарства.
Втручання в господарську або іншу діяльність господарства з боку державних чи інших органів, а також службових осіб не допускається..
Приймаючи до уваги загальне тлумачення щодо способу існування речового права у часі, викладене у рішенні КСУ від 22.09.2005 №5-рп/2005 у справі №1-17/2005, суд апеляційної інстанції приймає до уваги, що право постійного користування, що належить господарству може бути переоформлене тільки за бажанням користувача. Таке переоформлення не є обов`язковим.
Використання землі, державний акт на право постійного користування якою видано на ім`я голови СФГ, самим СФГ здійснюється на інших підставах, ніж ті, на яких інша юридична особа приватного права, зокрема господарське товариство, використовує майнові права, передані їй своїм засновником. Законом про СФГ не передбачено внесення засновником СФГ права користування земельною ділянкою, наданою у постійне користування для ведення СФГ, як вкладу до складу майна СФГ.
Крім того, відповідно до статті 2 Закону про СФГ головою СФГ є його засновник або особа, яка є його правонаступником. Він представляє інтереси СФГ. Голова СФГ може доручати виконувати свої обов`язки і використовувати права голови одному з членів господарства.
Статтею 14 Закону України “Про селянське (фермерське) господарство” (в редакції, чинній на час створення ФГ «Максим»), передбачалося, що майно селянського (фермерського) господарства перебуває під захистом держави нарівні з іншими формами власності.
За своєю юридичною природою право користування фермерського господарства  земельною ділянкою його засновника слід розглядати як охоронюваний законом інтерес фермерського господарства у розумінні, викладеному у рішенні Конституційного Суду України   №18-рп/2004 від 01.12.2004.
Згідно з вказаним рішенням, поняття “охоронюваний законом інтерес”, що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям “права” треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним            благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Отже, з моменту створення фермерського господарства у нього виникає охоронюваний законом інтерес у використанні землі його засновника, який є правовою підставою для правомірного використання цієї землі фермерським господарством.
При цьому, з моменту виникнення у фермерського господарства охоронюваного законом інтересу щодо використання земельної ділянки його засновника, до фермерського господарства переходять правомочності володіння і користування та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки.
Чинне законодавство на час створення ФГ «Максим» передбачало, що державний акт на право постійного користування землею оформлюється на ім`я голови (посадової особи) селянського фермерського господарства.
Отже, державний акт на право постійного користування землею, виданий на ім`я засновника – ОСОБА_1 є тим документом, який закріплює речове право (законний інтерес) ФГ «Максим» на використання спірної земельної ділянки, відповідно до вимог законодавства, що діяло на момент виникнення речового права.            
Судова колегія також враховує, що відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна.
Враховуючи наведене, юридичний факт державної реєстрації ФГ «Максим» тим самим надає фермерському господарству правомірне очікування набуття ним з моменту державної реєстрації права володіння та користування земельною ділянкою, наданою його засновнику для ведення селянського (фермерського) господарства і ці права можуть бути об`єктом захисту у розумінні статті 15 Цивільного кодексу України.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для відмови у позові.
Також, в апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що право постійного користування земельною ділянкою без укладання договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій таке право належало, і не входить до складу спадщини.
Суд апеляційної інстанції вважає вищенаведені посилання необґрунтованими, оскільки ні у позовній заяві, ні в оскаржуваному рішенні суду не йдеться про спадкування права постійного користування. У даному випадку, позивач не звертався до суду з вимогами визнати право постійного користування землею у порядку спадкування.
Щодо посилань скаржника на неповне дослідження відзиву в суді першої інстанції, та на те, що не було залучено третіх осіб, а також не витребувані всі документи для повного та всебічного встановлення обставин справи, які стали підставою для надання земельної ділянки ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, з огляду на те, що судом першої інстанції повно та всебічно розглянуто справу, а у рішенні посилався на наявні документи в матеріалах справи, які підтверджують правомірність набуття Фермерським господарством «Максим» земельної ділянки.
          З огляду на вищевикладене, Миколаївська міська рада Слов`янського району Донецької області приймаючи рішення від 24.04.2019 № 28-ХХХІ-8 «Про включення земельних ділянок сільськогосподарського призначення комунальної власності до переліку земельних ділянок для продажу прав на них на земельних торгах» в частині включення до такого переліку земельних ділянок з кадастровими номерами 1424283500:06:000:0290 та 1424283500:06:000:0289, діяло всупереч вимогам закону, а саме статті 141 Земельного кодексу України, так як відсутні законодавчо визначені підстави для позбавлення Фермерського господарства «Максим» права використання вказаних земельних ділянок.
Прийняттям оспорюваного рішення всупереч вимогам земельного законодавства відповідач втрутився у право позивача на мирне володіння своїм майном на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, що є підставою для визнання його недійсним в частині включення земельних ділянок з кадастровими номерами 1424283500:06:000:0290 та 1424283500:06:000:0289 до переліку земельних ділянок для продажу прав на них на земельних торгах.
Доводи апеляційної скарги в частині скасування додаткового рішення Господарського суду Донецької області від 20.09.2021 року не знайшли свого документального підтвердження, з огляду на наступне.
Відповідно до   ст. 16 ГПК України      учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
За змістом   ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»      договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно зі   ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»      адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер;                        4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Згідно зі   ст. 123 ГПК України   судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. ч. 1, 2   ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. (ч. 8   ст. 129 ГПК України).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги                       (ч. 3    ст. 126 ГПК України).
Водночас за змістом ч. 4   ст. 126 ГПК України   розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
В матеріалах справи наявні всі необхідні докази, якими підтверджуються повноваження адвоката Музиканта В.С., а саме договір про надання правничої допомоги від 28.04.2021 року, розрахунок фактичних витрат, акт виконаних робіт (надання) послуг від 08.09.2021 року, розрахунок суми судових витрат (остаточний) на суму 11000 грн., адвокатські запити та підписані документи у справі.
Матеріали справи не містять звернення відповідача в суді першої інстанції з клопотанням про зменшення суми судових витрат, крім того Верховний Суд у справі №911/4242/15 зазначив, що проти розміру судових витрат на правничу допомогу має заперечувати інша сторона, якщо заперечень збоку іншої сторони не має. Відповідно, у суду відсутні підстави надавати оцінку кількості часу, витраченому адвокатом на виконання робіт.
Судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про наявність підстав для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в заявленому розмірі, оскільки цей розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат з урахуванням складності справи.
Приймаючи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для залишення апеляційної скарги Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області без задоволення, а рішення Господарського суду Донецької області від 07.09.2021 року та додаткове рішення Господарського суду Донецької області від 20.09.2021 року у справі №905/991/21– без змін.

Витрати зі сплати судового збору розподіляються у відповідності до вимог                  ст.129 ГПК України.

Керуючись статтями 123, 126, 129, 269, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області на рішення Господарського суду Донецької області від 07.09.2021 року (повний текст складено та підписано 16.09.2021) та додаткове рішення Господарського суду Донецької області від 20.09.2021 року у справі №905/991/21- залишити без задоволення.
          
          2.Рішення господарського суду Донецької області від 07.09.2021 року (повний текст рішення складено і підписано 16.09.2021 року) у справі №905/991/21 залишити без змін.

3.Додаткове рішення господарського суду Донецької області від 20.09.2021 року у справі №905/991/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 17.11.2021 року оголошено вступну та резолютивну частину.
Повний текст постанови складено та підписано 22.11.2021 року.                          

Головуючий суддя                                                                    Л.Ф. Чернота

Суддя                                                                                           І.В. Зубченко  

Суддя                                                                                           О.О. Радіонова