РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2021 року
м. Рівне

Справа № 569/8168/19
Провадження № 22-ц/4815/1130/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого Боймиструка С.В., 
суддів: Ковальчук Н.М., Хилевича С.В., 
секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.,
за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фаворит-Агро» про стягнення вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку, 

В С Т А Н О В И В :
У квітні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фаворит-Агро» про стягнення вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Позов мотивує тим, що був прийнятий на посаду директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Фаворит - Агро» згідно з Наказом № 3-К від 15.03.2010 року. З ним було укладено Контракт на управління підприємством, а в подальшому продовжено на строк до 01 квітня 2021 року включно.
21 квітня 2017 року з ним було укладено додаткову угоду до Контракту, якою внесено зміни до п.6.6 Контракту та викладено його в такій редакції: «При залишенні посади, не залежно від підстав, Керівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, яка є еквівалентною 20000,00 (двадцяти тисячам) доларів США на дату здійснення виплати такої допомоги. Зазначена вихідна допомога виплачується не пізніше дати припинення даного Контракту (припинення трудових відносин)».
29 січня 2019 року Позивач подав Відповідачу заяву про звільнення його із займаної посади директора ТзОВ «Фаворит-Агро» за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП) з 29.01.2019 року.
У той же день, був виданий Наказ № 17-К про звільнення Позивача з посади директора і зроблено відповідний запис у трудовій книзі Позивача за № 18 від 29.01.2019 року.
У день звільнення у бухгалтерії Відповідача Позивачу було виплачено належну йому заробітну плату за поточний місяць і компенсацію за не використану ним відпустку. Однак вихідна допомога, яка передбачена Додатковою угодою від 21 квітня 2017 року до Контракту на управління підприємством 01 квітня 2017 року у розмірі, що є еквівалентною 20000,00 (двадцяти тисячам) доларів США Позивачу виплачена не була.
Не була виконана відповідачем і направлена 29 березня 2019 року вимога про виплату цих коштів, що належать Позивачу при звільненні у сумі 555800,00 грн., що відповідно до курсу НБУ станом 29.01.2019 року є еквівалентною 20 000,00 доларів США.

Окрім того, Позивач вважає, що оскільки при звільненні з посади 29 січня 2019 року, з ним не був проведений повний розрахунок, то він має право на отримання середньої заробітної за весь час затримки виплати вихідної допомоги, починаючи з 30 січня 2019 року по 07 серпня 2019 року в сумі 101167,73 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27 травня 2021 року у задоволенні позову  ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фаворит-Агро» про стягнення вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовлено.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_3 не погоджується з ухваленим рішенням, вважає його незаконним та необґрунтованим, винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права.
Зазначає, що місцевий суд не врахував відсутність письмового повідомлення власника ТОВ «Фаворит – Агро» або уповноваженого ним органу для ОСОБА_3 , про нараховані суми, належні йому при звільненні, що є обов`язковою вимогою передбаченою ст. 116 КзПП.
Суд не застосував, неправильно застосував, положення Контракту та додатку до нього, як і частину трудового законодавства України за ст.4 КзПП, а саме дію Положення «Про порядок укладання контрактів при прийнятті (наймі) на роботу працівників».
Стверджує, що суд підмінив предмет спору стосовно стягнення вихідної допомоги в стягнення одноразової допомоги при цьому не врахував показання свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ..
Вважає, що суд першої інстанції поза межами предмета спору та позовних вимог, аналізує доказ – договір купівлі-продажу, який не є предметом даного спору та відсутній у матеріалах справи. Зокрема вказав, що під час обговорення купівлі-продажу частки у товаристві ОСОБА_4 мав приймати участь ОСОБА_3 й міг наполягати на збереженні за ним в майбутньому права на виплату цієї допомоги, а у разі відмови нового власника – вирішувати питання виплати з ОСОБА_4 .
Вказує, що місцевий суд, керуючись лише припущеннями, вирішив питання недійсності правочину, чим вийшов за межі позовних вимог, оскільки відповідач не звертався до суду з питанням про визнання додаткової угоди до Контракту недійсною.
Суд зробив помилковий висновок, що позивач неправомірно не повідомив про додаткову угоду від 21 квітня 2017 року бухгалтерію та інспектора з кадрів відповідача та нового власника підприємства, оскільки такі дії не є обов`язком працівника відповідно до Положення «Про порядок укладання контрактів при прийнятті (наймі) на роботу працівників». Водночас суд не врахував, що про особливості трудових правовідносин підприємства з ОСОБА_3 , власницею підприємства було повідомлено потенційного покупця – ОСОБА_5 , котрий на даний час є одним з кінцевих бенефіціарів власників ТОВ «Фаворит-Агро».
Поза увагою суду лишились доводи про відсутність на підприємстві журналу обліку протоколів зборів учасників/засновників підприємства та їх нумерацію.
Вважає, що додаткова угода від 21.04.2017 року до його Контракту укладена між позивачем та засновником/власником була спрямована на захист його трудових інтересів при звільненні. Така угода не суперечить ст. 44 КзПП, оскільки за рахунок коштів роботодавця, встановлює додаткові трудові гарантії працівникові на випадок дострокового припинення Контракту з незалежних від працівника причин, що не гарантовані ст. 44 КзПП, однак які, прямо передбачені п.п. 2, 13, 19 Положення «Про порядок укладання контрактів при прийнятті (наймі) на роботу працівників».
З цих міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В поданому на апеляційну скаргу відзиві, представник ТзОВ «Фаворит – Агро» - адвокат Гарголь В.В. зазначає, що вимоги скарги є безпідставними, надуманими та необґрунтованими, а рішення Рівненського міського суду законне та обґрунтоване.
Вважає, що до правовідносин, які виникли між сторонами трудового спору у даній справі застосовуються лише норми трудового законодавства, які є спеціальними.
Стверджує, що ТзОВ «Фаворит – Агро» повністю дотримано вимог ст.47 та ст.116 КЗпП України, а саме: в день звільнення видано ОСОБА_3 належно оформлену трудову книжку та проведено з ним розрахунок у день звільнення.
Зазначає, що на початку 2018 року 100% часток ТзОВ «Фаворит-Агро» перейшло від ОСОБА_4 до ТОВ «КУА» Агро Система», однак позивач приховав від нового власника існування додаткової угоди від 21 квітня 2017 року.
Наголошує, що ініціатором звільнення з роботи виступив саме позивач й питання про виплату спірної суми коштів не ставив.
Вказує, що протокол загальних зборів засновників № 6-2017 було складено 15.03.2017, на яких не вирішувалось питання змін до трудового контракту між позивачем та відповідачем. З 15.03.2017 року до 20.04.2021 року проводились декілька загальних зборів і відповідно складались протоколи в порядку послідовності, а тому у разі проведення загальних зборів 20.04.2021 року протоколу не міг бути присвоєний номер, який відповідає номеру протоколу за 15.03.2017 року.
Безпідставною є вимога Позивача щодо стягнення вихідної допомоги в розмірі, що є еквівалентним сумі іноземної валюти, в тому числі, але не виключно до долара США, оскільки це не передбачено КЗпП України.
Зазначає, що при зміні власника підприємства ОСОБА_4 повинна була передати новому власнику оригінал Контракту і додатки до нього, що зберігалися у неї як сторони Контракту.
Вважає безпідставними доводи сторони позивача про те що, суд керувався лише припущеннями.
З огляду на наведене просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Крім того, сторони по справі подали до справи не передбачені главою І розділу V ЦПК України відповідь на відзив та заперечення на відповідь на відзив, тобто фактично додаткові пояснення де доводять кожен свою правову позицію.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що контракт з ОСОБА_3 було розірвано за угодою сторін, згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, а нормою ст.  44 КЗпП України не передбачено виплати працівникові вихідної допомоги у разі розірвання трудового договору за угодою сторін. При звільненні позивачу було видано його трудову книжку, а також виплачено заробітну плату та компенсацію за невикористану ним відпустку в розмірі, щодо якого немає спору між сторонами, а тому підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за період з 30 січня 2019 року по 07.08.2019 року в розмірі 101 167,73 грн. відсутні.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають дійсним обставинам справи та вимогам закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 працював на посаді директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Фаворит-Агро» з 15.03.2010 року (згідно з Наказом № 3-К від 15.03.2010 року.) по 29.01.2019 року (Наказ про звільнення № 17-К від 29.01.2019 року) про що у трудовій книжці Позивача зроблено відповідні записи.
Трудові відносини між позивачем та відповідачем регулювалися Контрактом на управління підприємством, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як засновником (учасником) ТзОВ «Фаворит-Агро» 01 квітня 2017 року на підставі протоколу загальних зборів учасників ТзОВ «Фаворит-Агро» № 4-2017 від 03 березня 2017 року.
Відповідно до ч.3 ст.21 КЗпП України, особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Відповідно до п. 1.2. Контракту зазначено, що цей Контракт є трудовим договором у розумінні чинного трудового законодавства України (особливою формою трудового договору). На підставі цього Контракту виникають трудові відносини між Керівником і Підприємством, які з боку останнього реалізуються Вищим органом Підприємства.
Згідно п. 6.2. зазначеного Контракту, зміни в цей Контракт можуть бути внесені за взаємною згодою Сторін, що оформляються додатковою угодою до цього Контракту.
Відповідно до пп. 2 п. 6.3. зазначеного Контракту, цей Контракт припиняється (вважається розірваним): в тому числі і за угодою Сторін.
Згідно п. 6.6. Контракту, при залишенні посади Керівникові виплачується вихідна допомога у розмірі: винагороди за 2 міс. - при розірванні Контракту за підставою, що передбачена останнім абзацом пункту 6.5. цього Контракту.
Останнім абзацом п. 6.5. Контракту визначено, що Керівник має право у будь-який час залишити посаду (розірвати цей Контракт), письмово повідомивши про це Вищий орган за 50 днів.
Згідно ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Сукупність наведених в статті підстав вказує на те, що право на вихідну допомогу належить особам, які звільнені не за власним волевиявленням, а їх звільнення спричинене умовами, що від них не залежать.
21 квітня 2017 року ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду до Контракту, якою внесено зміни до п.6.6 Контракту та викладено його в такій редакції: «При залишенні посади, не залежно від підстав, Керівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, яка є еквівалентною 20000,00 (двадцяти тисячам) доларів США на дату здійснення виплати такої допомоги. Зазначена вихідна допомога виплачується не пізніше дати припинення даного Контракту (припинення трудових відносин)».
Отже, сторонами Контракту в новій редакції його п.6.6, самостійно і двічі визначено статус цієї виплати, як вихідна допомога, порядок виплати якої регулюється саме спеціальною нормою ст.44 КЗпП України, яка має вищу юридичну силу порівняно з нормами 2,13,19 підзаконного нормативного акту - Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 р. № 170, на який посилається позивач.
В згаданих пунктах 13,19 Положення зазначається, що у контракті може бути передбачено додаткові пільги, гарантії та компенсації, не встановлені чинним законодавством, за рахунок коштів роботодавця, але ж однак на  випадок  дострокового  припинення  контракту з незалежних від працівника причин.
Підставою для припинення дії Контракту та звільнення Позивача є заява ОСОБА_3 від 29 січня 2019 року, у якій ОСОБА_3 просив звільнити його з займаної посади директора за угодою сторін.
Наказ про звільнення № 17-К від 29.01.2019 року було видано представником засновника ТзОВ «Фаворит-Агро» директором ТОВ «КУА «АГРОСИСТЕМА» О.Л. Заськом на підставі Протоколу загальних зборів засновників (учасників) товариства № 9 від 29.01.2019 року, яким задоволено заяву позивача про звільнення з займаної посади директора за угодою сторін від 29 січня 2019 року.
Отже звільнення за згодою сторін (п.1 ст.36) не підпадає під дію ст. 44 КЗпП України та й не може бути застосовано при вирішенні даного трудового спору і норми зазначені в п.13 і 19 Положення № 170, оскільки об`єктивно відсутня необхідна складова умова для їх застосування: припинення контракту з незалежних від працівника причин.
Тобто відсутня правова підстава для задоволення заявлених ОСОБА_3 позовних вимог, як за ст.44 КЗпП так і на підставі п.13 і 19 Положення № 170.
Інші позовні вимоги по справі, а саме про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні випливають та мотивовані невиплатою вихідної допомоги в сумі еквівалентній 20000 доларів в день звільнення.
Як зазначено вище, правових підстав для такої виплати немає, тому безпідставними є і похідні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Норма ст. 47 КЗпП України, передбачає обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Позивачу в день звільнення було виплачено заробітну плату та компенсацію за невикористану ним відпустку в сумі 11 167,09 грн., згідно видаткового касового ордеру № 22 від 29.01.2019 року.
Відповідно до статті 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника (Постанова Верховного Суду від 14 липня 2020 року у справі №236/1453/19), чого в даній справі не встановлено.
Колегія суддів зазначає, що сторони вдались до надмірної деталізації обставин справи та дослідження доказів, які не мають визначального значення в справі, тому й не надає їм оцінку, зокрема обставини укладення додаткової угоди, непред`явлення її при звільненні, яка відповідачем не оскаржувалась чи не вручення позивачу письмового повідомлення власника про нараховані суми, належні йому при звільненні, тощо.
З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди із ухваленим у справі судовим рішенням.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.
Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.
Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Повний текст постанови складений 10 грудня 2021 року.

Головуючий Боймиструк С.В.

Судді: Ковальчук Н.М.

Хилевич С.В.