ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
01010,  м. Київ,  вул. Московська, 8, корп. 30. тел/факс 254-21-99, e-mail: inbox@6apladm.ki.court.gov.ua

Головуючий суддя у першій інстанції: Шевченко Н.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 жовтня 2021 року                                                                                      Справа № 640/9980/20

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
Головуючого судді                                Епель О.В., 
суддів:                                                       Губської Л.В., Карпушової О.В.,
за участю секретаря                               Сакевич Ж.В.,
представників відповідача                    Сабонюк І.О.,
представника третьої особи          Радоуцької А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 червня 2021 року у справі 

за позовом            ОСОБА_1 
до                     Міністерства юстиції України, 
Центрального міжрегіонального управління 
з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України,
       третя особа на стороні відповідачів,
яка не заявляє самостійні вимоги 
на предмет спору: Департамент з питань виконання кримінальних покарань
про                     визнання протиправними та скасування наказів,
                              поновлення на посаді та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.
ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України (далі - Відповідач-1), Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (далі - Відповідач-2), третя особа: Департамент з питань виконання кримінальних покарань про:
1) визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України № 1398/к від 06.04.2020 «Про звільнення» в частині звільнення підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 06.04.2020 з Державної кримінально-виконавчої служби України з посади заступника начальника Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробацїї Міністерства юстиції у зв`язку із скороченням штату, відповідно до частини 5 статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та пункту 4 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію»; 
2) визнання протиправним та скасування наказу Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробацїї Міністерства юстиції від 06.04.2020 № 99/ОС- 20 «Про оголошення наказу»; 
3) поновлення ОСОБА_1 на службі в Державній кримінально-виконавчій службі України на посаді заступника начальника Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробацїї Міністерства юстиції з 07.04.2020; 
4) стягнення з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 07.04.2020 по день ухвалення рішення у справі, виходячи із середньоденної заробітної плати 920,21 грн за один календарний день служби.
Разом з тим, Позивач просив суд допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з розрахунку за один місяць.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 червня 2021 року адміністративний позов задоволено частково:
- визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України №1398/к від 06.04.2020 «Про звільнення» в частині звільнення підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 06.04.2020 з Державної кримінально-виконавчої служби України з посади заступника начальника Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробацїї Міністерства юстиції у зв`язку із скороченням штату відповідно до частини 5 статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію»;
- поновлено Позивача на службі в Державній кримінально-виконавчій службі України на посаді заступника начальника Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробацїї Міністерства юстиції з 07.04.2020;
- стягнуто з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 суму грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, починаючи з 07.04.2020 по 02.06.2021 в розмірі 391 375,46 грн.
У задоволенні позову в іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішення суду в частині поновлення на службі та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 27822,76 грн допущено до негайного виконання.
Ухвалюючи зазначене рішення в частині задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що станом на час, коли Позивачу були запропоновані вакантні посади (02.04.2020) була, зокрема, вільна посада заступника начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Мін`юсту, яка йому не пропонувалася та існувала до 15.04.2020 (фактично скорочена наказом Міністерства юстиції України від 15.04.2020 № 1484/к).
Крім того, суд зазначив, що Позивач відмовився від всіх запропонованих йому посад, але водночас він звертався із заявою про призначення його на рівнозначну посаду, відсутність якої Відповідачами не доведено.
Також суд вказав, що Відповідачами не надано доказів здійснення оцінки кваліфікації та досягнень у службовій діяльності, з`ясування можливості подальшого проходження Позивачем служби, з урахуванням його особистих якостей і досвіду роботи, під час вирішення питання щодо звільнення зі служби.
Разом з тим, суд вказав, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) з працевлаштування працівників ліквідованої установи.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, Відповідач - Міністерство юстиції України подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати таке рішення та відмовити в задоволенні позову повністю, зазначаючи, що Позивачу було запропоновано продовжити проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України на одній із вакантних посад за списком, але Позивач не погодився на жодну з таких посад у Департаменті.
При цьому, Апелянт звертає увагу на те, що Позивач взагалі не подавав рапорт щодо подальшого проходження ним служби на одній із посад у Департаменті, що свідчить про відсутність у нього відповідного бажання.
Також Апелянт вказує, що переведення Позивача на іншу посаду в Центральному МРУ не було можливим у зв`язку з ліквідацією такого територіального органу.
Крім того, Апелянт зазначає, що посада заступника начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Мін`юсту, яка за висновком суду Позивачу не була запропонована, 15.04.2020 була скорочена, у зв`язку з чим заздалегідь проводилася відповідна робота. Тож, на переконання Апелянта, пропонування Позивачу такої посади не було б належною реалізацією його трудових прав.  
З цих та інших підстав Апелянт вважає, що рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин, з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.07.2021 відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.
Протокольною ухвалою в судовому засіданні 21.09.2021 витребувано додаткові докази у справі.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити таку скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на необґрунтованості доводів Апелянта та правильності висновків суду першої інстанції.
При цьому, у своєму відзиві Позивач звертає увагу на те, що йому не було запропоновано жодної рівнозначної посади, а всі ті, що пропонувалися цьому критерію не відповідають.
Також Позивач вказує, що вакантні посади йому були запропоновані не в дань попередження про майбутнє звільнення, а набагато пізніше і що посада заступника начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Мін`юсту існувала до 15.04.2020, але йому не пропонувалася.
Від третьої особи надійшли пояснення, в яких вона підтримує апеляційну скаргу Мін`юсту та наполягає на правомірності звільнення Позивача.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.
Обставини справи, установлені судом першої інстанції.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, з 01.08.1998 по 31.12.2016 позивач проходив службу в органах внутрішніх справ та Державній кримінально-виконавчій службі України.
Наказом від 25.04.2017 Центрального міжрегіонального управління №150/ос-17 позивача призначено на посаду начальника відділу енерго-забезпечення та інжирних мереж управління матеріально-технічного забезпечення Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції.
Наказом Центрального міжрегіонального управління від 15.07.2019 № 122/0019 Позивач звільнений з посади, в порядку просування по службі та 16.07.2019 наказом Центрального міжрегіонального управління №1999/к від 15.07.2019 призначений заступником начальника Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції.
Наказом Міністерства юстиції України від 06.04.2020 №1398/к «Про звільнення» Позивача звільнено з Державної кримінально-виконавчої служби України з посади заступника начальника Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції у зв`язку із скороченням штату відповідно до частини 5  статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України»  та п.4 ч.1  ст.77 Закону України «Про Національну поліцію». Підставою зазначено попередження від 04.02.2020, пропозиція від 01.04.2020.
Відповідно до наказу від 06.04.2020 № 99/ОС-20 «Про оголошення наказу» оголошено наказ Міністерства юстиції України від 06.04.2020 №1398/к «Про звільнення» ОСОБА_1 та зобов`язано Центральне міжрегіональне управління здійснити розрахунок.
Не погоджуючись з такими наказами, Позивач звернувся до суду з цим позовом.
Нормативно-правове обґрунтування.
Відповідно до ч. 2    ст. 19 Конституції України    органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені    Конституцією    та законами України.
Статтею 43 Конституції України    встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Спірні відносини регулюються  Законом України від 02.07.2015 № 580-VIІI «Про Національну поліцію»  (далі - Закон № 580-VIІI), який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, та  Законом України від 23.06.2005 № 2713-IV «Про Державну кримінально-виконавчу службу України»  (далі - Закон № 2713-IV), який визначає правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження.
Згідно із  статтею 1 Закону № 2713-IV  на Державну кримінально-виконавчу службу України покладається завдання щодо здійснення державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.
Відповідно до частини першої  статті 6 Закону № 2713-IV  Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до  закону  здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.
Частиною п`ятою  статті 23 Закону № 2713-IV  встановлено, що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений          Законом України         "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Порядок переміщення та переведення поліцейського визначено у частині першій  статті 65 Закону № 580-VIІI.
Так, переміщення поліцейських здійснюється:
1) на вищу посаду - у порядку просування по службі;
2) на рівнозначні посади: для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби; за ініціативою поліцейського; у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації; у разі необхідності проведення кадрової заміни в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами (далі - місцевості з визначеним строком служби); за станом здоров`я - на підставі рішення медичної комісії; з меншим обсягом роботи з урахуванням професійних і особистих якостей - на підставі висновку атестації; у разі звільнення з посади на підставі рішення місцевої ради про прийняття резолюції недовіри відповідно до  статті 87 цього Закону;
3) на посади, нижчі ніж та, на якій перебував поліцейський: у зв`язку зі скороченням штатів або реорганізацією в разі неможливості призначення на рівнозначну посаду; за станом здоров`я - на підставі рішення медичної комісії; через службову невідповідність - на підставі висновку атестації з урахуванням професійних і особистих якостей; за ініціативою поліцейського; як виконання накладеного дисциплінарного стягнення - звільнення з посади відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; у разі звільнення з посади на підставі рішення місцевої ради про прийняття резолюції недовіри, відповідно до  статті 87 цього Закону;
4) у зв`язку із зарахуванням на навчання до вищого навчального закладу із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських, на денну форму навчання, а також у разі призначення на посаду після закінчення навчання.
Згідно із частинами восьмою, дев`ятою статті 65  Закону №580-VII  переведення поліцейського може здійснюватися за його ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення. Переведення поліцейського здійснюється на підставі єдиного наказу про звільнення із займаної посади та направлення для подальшого проходження служби до іншого органу (закладу, установи) поліції та про призначення на посаду в органі (закладі, установі) поліції, до якого переміщується поліцейський.
Частиною першою  статті 68 Закону № 580-VIІI  визначено, що у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.
Відповідно до частини другої  статті 68 Закону № 580-VIІI  поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.
Згідно з частиною третьою  статті 68 Закону № 580-VIІI  поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої  статті 77 цього Закону.
Згідно з пунктом 1 частини першої  статті 40 Кодексу законів про працю України  (далі - КЗпП України) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга  статті 40 КЗпП України).
За правилами частин першої, третьої  статті 49-2 КЗпП України  про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Висновки суду апеляційної інстанції.
Виходячи з системного аналізу наведених норм права, колегія суддів зазначає, що у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів звільненню підлягають поліцейські, посади яких скорочені. Водночас, відповідно до приписів статті 65  Закону №580-VII  скорочення посади, яку обіймає поліцейський, є однією з підстав його переведення на рівнозначну або нижчу посаду, а частиною другою статті 68  вказаного Закону  передбачено можливість призначення поліцейського, посада якого скорочена, за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції.
У разі скорочення штатів, поліцейському, посада якого скорочується, повинно бути запропоновано іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції з урахуванням його досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків. Лише відмова особи від запропонованої посади дає підстави для звільнення поліцейського у зв`язку зі скороченням штатів.
Зазначений висновок обумовлюється тим, що формою волевиявлення поліцейського на призначення на іншу посаду є надання згоди. Водночас наданню згоди повинна передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків, тобто ініціатива керівництва.
Отже, особа, попереджена про звільнення за скороченням штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу і своє волевиявлення здійснює шляхом надання згоди на ініціативу керівництва щодо іншої посади в будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Лише якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття певних посад виникають підстави для застосування пункту 4 частини першої  статті 77 Закону України «Про Національну поліцію»  щодо звільнення поліцейського зі служби в поліції у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.
За наведеного, колегія суддів зазначає, що законодавство України передбачає певну процедуру звільнення у зв`язку зі скороченням штату. Зокрема, звільнення у зв`язку із скороченням штату можливо, якщо роботодавцем вжито всіх заходів щодо переводу працівника на іншу посаду шляхом запропонування працівнику, що звільняється, всіх вакансій, на які може претендувати особа з урахуванням її фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності, а також у випадках, коли неможливо перевести працівника з його згоди на іншу роботу, або коли працівник відмовився від такого переведення.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 15.04.2020 у справі №824/185/17-а, від 05.12.2018 у справі №814/805/17.
Судом першої інстанції встановлено,  що постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2020 № 20 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції»  ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції:
Адміністрацію Державної кримінально-виконавчої служби України; 
Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції.
Утворено як юридичну    особу публічного права міжрегіональний територіальний орган Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань - Департамент з питань виконання кримінальних покарань.
У зв`язку із ліквідацією Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції відповідно до  постанови Кабінету Міністрів України від 24.01.2020 № 20 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції»  наказом Міністерства юстиції України від 31.01.2020 № 466/к штат Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції скорочено, а його працівників попереджено про звільнення у встановленому  законом  порядку.
04.02.2020 заступника начальника Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції підполковника внутрішньої служби Міненка О.О. попереджено про звільнення з посади та зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України (а.с. 90, т.1).
Також 02.04.2020 ОСОБА_1 здійснено пропозицію продовжити проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України на одній з запропонованих вакантних посад у Департаменті з питань виконання кримінальних покарань (а.с. 91,т.1).
Згідно зі списком вакантних посад в Департаменті з питань виконання кримінальних покарань станом на 24.03.2020 Позивачу запропоновані такі посади:
заступник начальника управління - начальник відділу охорони у центральному регіоні Управління з питань організації охорони;
заступник начальника управління - начальник відділу оперативної роботи Управління з питань внутрішніх розслідувань та безпеки персоналу;
заступник начальника управління - начальник відділу внутрішньої безпеки у центральному регіоні Управління з питань внутрішніх розслідувань та безпеки персоналу;
заступник начальника відділу нагляду і режиму у центральному регіоні Управління з питань забезпечення режиму;
заступник начальника відділу з питань ресоціалізації у центральному регіоні Управління ресоціалізації та соціальної реабілітації;
старший інспектор з особливих доручень сектору інженерно-технічних засобів охорони та зв`язку Управління з питань організації охорони;
старший інспектор з особливих доручень відділу з питань екстрадиції та помилування засуджених осіб Управління контролю за виконанням судових рішень;
старший інспектор з особливих доручень відділу соціально-виховної та психологічної роботи із засудженими Управління ресоціалізації та соціальної реабілітації;
старший оперуповноважений в особливо важливих справах відділу оперативної роботи Управління з питань внутрішніх розслідувань та безпеки персоналу;
старший оперуповноважений в особливо важливих справах відділу внутрішньої безпеки у центральному регіоні Управління з питань внутрішніх розслідувань та безпеки персоналу.
Згідно з розпискою про ознайомлення з пропозицією та списком вакантних пропонованих Позивачу посад, останній звернувся з проханням запропонувати йому рівнозначні посади, які є в наявності.
Докази про відсутність рівнозначних посад, на яку міг претендувати Позивач з урахуванням його фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності, станом на момент надання Позивачу пропозиції згаданих посад (02.04.2020), матеріали справи не містять.
Згідно з листом від 05.05.2020 № 20401/12469-33-20/14.7 Міністерства юстиції України станом на 01.04.2020 та 04.04.2020 посаді заступника начальника Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції відповідає вакантна рівнозначна посада заступника начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України. Разом з тим повідомлено, що наказом Міністерства юстиції України від 15.04.2020 № 1484/к «Про затвердження штату Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції» вищевказану вакантну посаду заступника начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції скорочено (а.с.94 т.1).
Крім того, на виконання вимог суду апеляційної інстанції Скаржник 22.10.2021 надав пояснення, у яких повідомив, що посада заступника начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України скорочена 15.04.2020, хоча необхідність скорочення цієї посади виникла ще 10.01.2020, коли були скорочені структурні підрозділи, які підпорядковувались особі, яка займала згадану посаду. 
З цього приводу, колегія суддів зазначає, що до вказаних письмових пояснень надані дві копії структур Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України, які затверджені Міністром юстиції України 07.10.2019 та 10.01.2020, з яких вбачається, що кількість посад заступника начальника міжрегіонального управління не змінювалась та залишилась в кількості 2-х штатних одиниць. Тому, наведене спростовує доводи Скаржника про необхідність скорочення вказаної посади 10.01.2020.
Отже, станом на момент надання Позивачу пропозиції вакантних посад в Департаменті з питань виконання кримінальних покарань (02.04.2020) у Південному міжрегіональному управлінні з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України була наявна рівнозначна посада заступника начальника цього Управління, яка згодом (15.04.2020) була скорочена.
Колегія суддів зауважує, що звільнення Позивача відбувалось в період ліквідації Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України, Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції та утворення правонаступника - Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, отже Позивач мав право на переведення в даний орган, оскільки встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.
Згідно з пунктом 19  Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року № 9, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1  статті 40 Кодексу законів про працю України, суди зобов`язані з`ясувати, зокрема, чи дійсно працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Доказів щодо неможливості переведення Позивача в Департамент з питань виконання кримінальних покарань, або про те, що Позивач не виявив бажання для продовження служби (листів-відмов Позивача від запропонованих посад, тощо) Відповідач -1 суду не надав.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Відповідач - 1, як роботодавець, не вжив всіх заходів щодо переводу Позивача на іншу рівнозначну посаду, адже не запропонував Позивачу всіх вакансій, на які він міг би претендувати з урахуванням його фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності. Тому, оскільки звільнення Позивача  проведено з порушенням вимог чинного законодавства, то спірний наказ від 06.04.2020 № 1398/к підлягає визнанню протиправним і скасуванню.
Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що порушення Відповідачем - 1 установленого  законом  порядку звільнення Позивача свідчить про незаконність такого звільнення, що в силу частин першої і другої  статті 235 КЗпП України  є підставою для поновлення його на попередній роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Рішення суду першої інстанції в частині здійснення судом розрахунку компенсації за час вимушеного прогулу та відмови в задоволенні позовної вимоги про скасування наказу від 06.04.2020 № 99/0020 не оскаржується, а тому законність та обґрунтованість рішення суду в цих частинах в силу приписів ст. 308 КАС України апеляційним судом не перевіряється.
Доводи Скаржника про те, що Позивач не мав наміру продовжувати службу в Департаменті, оскільки не подавав відповідного рапорту, не заслуговують на увагу, з тих підстав, що Позивач, у наданій Відповідачем - 1 пропозиції зі списком вакантних посад в Департаменті, просив відповідно до ст. 65 Закону №580-VII запропонувати йому рівнозначну посаду. 
Аргумент скаржника про недоцільність пропонувати Позивачу посаду заступника начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Мін`юсту, оскільки здійснювались заходи з її скорочення, колегія суддів відхиляє, з тих підстав, що роботодавець зобов`язаний був на момент вручення пропозиції від 01.04.2020 запропонувати Позивачу всі наявні рівнозначні посади з урахуванням його фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності.
Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає з підстав, наведених вище.
Аналізуючи всі доводи учасників справи, апеляційний суд враховує висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні від 21.01.1999 р. по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.
Згідно зі  ст. 6 КАС України  та  ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Отже, суд першої інстанції повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Згідно зі  ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За наведеного, апеляційна скарга Міністерства юстиції України підлягає залишенню без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 червня 2021 року - без змін.
Розподіл судових витрат.
З огляду на результат розгляду цієї справи, відповідно до  ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 червня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.
Повний текст судового рішення виготовлено 01 листопада 2021 року.

Головуючий суддя                                                  О.В. Епель

Судді:                                                                      Л.В. Губська

                                                                                                      О.В. Карпушова