УХВАЛА

01 грудня 2021 року 
Київ
справа №500/1782/19
адміністративне провадження №К/9901/1624/21
Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Желєзного І.В., розглянувши заяву Міністерства оборони України про зупинення виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2019 року та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2020 року у справі №500/1782/19 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання дій протиправними, скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
УСТАНОВИВ: 
ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України, в якому просив: 
визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги; 
скасувати пункт 16 протоколу від 14 грудня 2018 року №125 Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги щодо відмови у призначенні грошової допомоги; 
зобов`язати Міністерство оборони України вчинити дії, а саме прийняти рішення про призначення одноразової грошової допомоги з урахуванням висновків, викладених у рішеннях судів, у зв`язку з настанням інвалідності після звільнення з військової служби внаслідок контузії, що мала місце під час проходження служби в місцях, де велися бойові дії.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2020 року, позов задоволено. Визнано протиправною відмову Міністерства оборони України у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, викладену в п. 16 протоколу №125 від 14 грудня 2018 року комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги, щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги. Скасовано п. 16 протоколу №125 від 14 грудня 2018 року Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги, щодо відмови            ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги. Зобов`язано Міністерство оборони України призначити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу як інваліду ІІ групи, інвалідність якого настала внаслідок контузії, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби у Збройних Силах Союзу РСР при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, та здійснити її виплату.
12 січня 2021 року відповідачем направлено до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2019 року  та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2020 року у справі №500/1782/19.
У касаційній скарзі скаржник зазначав, що оскаржувані судові рішення не відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постановах від                  26 червня 2018 року у справі №750/5074/17, від 31 липня 2018 року у справі №363/1076/16-а, від 29 жовтня 2018 року у справі №750/11327/17, від 10 квітня 2019 року у справі №822/220/18  та від 04 березня 2020 року у справі №756/1003/16-а.
Ухвалою Верховного Суду від 04 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2019 року   та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2020 року у справі №500/1782/19.
Від відповідача до Суду надійшла заява про зупинення виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2019 року   та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2020 року у справі №500/1782/19 до закінчення їхнього перегляду в касаційному порядку.
Заява мотивована тим, що зобов`язання виплатити спірну грошову допомогу унеможливить, у разі задоволення касаційної скарги, повернення виплачених коштів, що негативно вплине на виплату такої допомоги іншим особам які її потребують.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 340 КАС України, суддя-доповідач в порядку підготовки справи до касаційного розгляду вирішує питання про зупинення виконання судових рішень, які оскаржуються.
Згідно із частиною першою статті 375 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскаржуваного судового рішення або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку.
Вирішуючи клопотання про зупинення виконання оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій, суд виходить з того, що відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Згідно зі статтею 370 КАС України та статтею 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами; невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
У зв`язку з цим, суд зазначає, що для зупинення виконання судових рішень, яке допускається як винятковий захід, повинні бути поважні причини. Відповідна заява повинна бути мотивована, містити достатні та обґрунтовані підстави для зупинення виконання судового рішення, підтверджені належними доказами. Таке зупинення не повинно порушувати балансу інтересів сторін, а також не порушувати прав осіб, які брали участь у справі, та які не брали такої участі, але рішенням суду вирішено питання про їх права, свободи чи обов`язки.
Заявник повинен навести обґрунтування відповідної вимоги та довести, що захист його прав та інтересів стане об`єктивно неможливим без вжиття таких заходів; для відновлення порушених прав необхідно буде докласти надмірних зусиль та/або витрат.
Також суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункт 55), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що у більшості правових систем існують процедури зупинення або відстрочення виконання рішення; зупинення або відстрочення є, безперечно, необхідними в деяких випадках.
Враховуючи викладене, а також те, що, заявником наведено належні та обґрунтовані доводи, що дають підстави для висновку про необхідність зупинення виконання оскаржуваних судових рішень, суд приходить до висновку про задоволення заяви Міністерства оборони України.
Крім того, суд зазначає, що фактичне виконання судового рішення, яке є предметом касаційного оскарження у цій справі призведе до позбавлення заявника можливості ефективно реалізувати право на касаційне оскарження.
Аналогічна правова позиція щодо застосування положень пункту 4 частини четвертої статті 340 та частини першої статті 375 КАС України, висловлена, зокрема, в ухвалах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 620/3476/19, від 11 серпня 2020 року у справі № 320/6353/19, від 22 жовтня 2020 року у справі № 120/3/20-а, від               09 грудня 2020 року у справі №240/11719/19.
Керуючись приписами статті 340 КАС України, Верховний Суд
У Х В А Л И В: 
Заяву Міністерства оборони України про зупинення виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2019 року   та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2020 року у справі №500/1782/19 задовольнити.
Зупинити виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2019 року   та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2020 року у справі №500/1782/19 до закінчення їхнього перегляду в касаційному порядку.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                                                     І.В. Желєзний