29.11.21
22-ц/812/2078/21
Єдиний унікальний номер справи 488/248/21
Провадження №22-ц/812/2078/21 
Головуючий в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.

П О С Т А Н О В А
іменем України

29 листопада 2021 року                                                    м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого: Лисенка П.П.,
суддів: Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання – Горенко Ю.В.,
переглянувши у відкритому судовому засіданні, за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, за апеляційною скаргою Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк» рішення заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва, яке ухвалене 08 квітня 2021 року, у приміщенні того ж суду, під головуванням судді Селіщевої Л.І., у цивільній справі за позовом Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

у с т а н о в и в:

У січня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» (далі Банк) пред`явило до  ОСОБА_1 вищезазначений позов, який обґрунтовувало наступним.
29 грудня 2005 року між  ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку.
За умовами договору, банк надав позичальнику кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. 
Своїм підписом у анкеті-заяві відповідач підтвердив, що підписана ним анкета-заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, Правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, які викладені на банківському сайті https://a-bank.com.ua/terms, складає договір про надання банківських послуг.
Взятий на себе обов`язок банк виконав належним чином, в той час як позичальник  ОСОБА_1  належним чином своїх договірних зобов`язань не дотримався, у зв`язку із чим станом на 23 листопада 2020 року в нього виникла заборгованість к розмірі 16 939 гривень 43 копійки, з яких:
-4 357 гривень 11 копійок - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 
-12 582 гривні 32 копійки - заборгованість за простроченими .
Посилаючись на викладені обставини, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача на свою користь вищезазначену заборгованість та судовий збір.
Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 08 квітня 2021 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 29 грудня 2005 року в розмірі 4 357 гривень 11 копійок та судовий збір у сумі 525 гривень 50 копійок.
У іншій частині позовних вимог Банку відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням суду в частині відмови у стягненні відсотків, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що рішення є незаконним, винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права, за недоведеністю обставин, що мають значення та невідповідності висновків суду обставинам справи, просило його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Так, зокрема Банк зазначав, що укладання кредитного договору між сторонами в даному випадку здійснено за принципом підписання анкети-заяви разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, що складає між Банком та ОСОБА_1 договір приєднання.
Підписавши угоду позичальник приєднався до запропонованих банком Умов та Правил надання банківських послуг, що разом становлять самостійний кредитний договір.
На підтвердження своїх вимог Банком надано до суду разом із анкетою-заявою і копію довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна». Особисто підписану відповідачем, у якій крім іншого, зазначено і базову відсоткову ставку за користування кредитом.
Тобто, між сторонами при укладанні кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору.
Встановивши, що Банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягнені відсотків за кредитом, враховуючи, що при укладанні договору відсоткова ставка була визначена, про що зазначено у анкеті-заяві.
Крім того, посилався на те, що з урахуванням наведеного, довідки про умови кредитування, підписаної позичальником, зокрема, з розміром відсоткової ставки, пені та штрафів, правові висновки, що містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі 342/180/17 не можуть бути застосовані.
Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.
Рішення суду першої інстанції в частині стягнення 4 357 гривень 11 копійок заборгованості за тілом кредиту, сторонами не оскаржується, а тому не є предметом апеляційного перегляду в цій частині.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинств а,визначеному цим Кодексом.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Оскаржуване рішення суду вказаним положенням закону в повній мірі не відповідає.
Відповідно до ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2ст. 367 ЦПК України).
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що з метою отримання банківських послуг ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк», у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 29 грудня 2005 року в якій зазначено, що розмір кредитного ліміту становить 4000 гривень, процентна ставка 3 % щомісяця із розрахунку 360 днів (а.с. 13).
З довідки про зміну умов кредитування видно, що Банком було збільшено кредитний ліміт за вказаним договором до 6 000 гривень 28 липня 2007 року, 24 грудня 2012 – до 7 000 гривень, а потім, у зв`язку з порушенням позичальником умов договору – зменшено, та станом на 16 січня 2020 року кредитний ліміт становив 0 гривень.
Відповідно до наданого розрахунку, заборгованість ОСОБА_1 станом на 23 листопада 2020 року становить 16 939 гривень 43 копійки, з яких: 4 357 гривень 11 копійок - заборгованість за тілом кредиту; 12 582 гривні 32 копійки - заборгованість за простроченими відсотками (а.с. 3-10). 
Згідно Довідки, наданої позивачем, за весь період кредитування за вказаним кредитним договором, відповідачеві надавалися чотири кредитні картки, термін дії останньої до січня 2018 року (а.с.11).
Так, задовольняючи позовні вимоги частково та відмовляючи у задоволені вимог щодо стягнення заборгованості по процентам, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності, оскільки матеріали справи не містять Витягу з Тарифів та Витяг з Умов які діяли на час підписання відповідачем заяви позичальника, суду не надано письмового договору, підписаного відповідачем, про те, що він приймає умови щодо нарахування відсотків.
Проте, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів у повній мірі не погоджується з огляду на наступне.
Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст.ст.626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).
Згідно із ч.1ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістомст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.
За змістом ст. 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до ч.1ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами у самому договорі).
При цьому, за вимогами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності з вимогами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;3) показаннями свідків.
Відповідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Стаття 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як вбачається з позовної заяви, АТ КБ «ПриватБанк» обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення заборгованості посилався на те, що такі умови договору були узгоджені між сторонами, оскільки ОСОБА_1 підписав анкету-заяву, та погодився на встановлені Тарифи банку, які передбачали оплату процентів на користь позивача.
У вказаній анкеті-заяві, яка відповідачем підписана, зазначена базова відсоткова ставка за користування кредитом 3% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом; розмір щомісячних платежів - 7% від заборгованості; строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, наступного за звітним (а.с. 13).
Отже, сторонами договору було узгоджено умови кредитування, що у розумінні ст.628 ЦК України є обов`язковим до виконання ОСОБА_1 .
Тому висновок суду першої інстанції про відсутність домовленості сторін про процентну ставку є помилковим.
З моменту отримання карти відповідач користувалася кредитними коштами та здійснювала погашення заборгованості.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що підписавши 29 грудня 2005 року анкету-заяву, відповідач погодився у письмовому вигляді з умовами кредитування.
Зазначений висновок узгоджується з висновком Верховного Суду у справі №70/6058/17 від 04 грудня 2019 року та №382/327/19 від 12 лютого 2020 року.
Таким чином, наявними у справі матеріалами підтверджено, що укладений між сторонами кредитний договір складається з кількох позицій, що у сукупності визначають кредитний ліміт і обсяг плати за користування ним.
З урахуванням наданих позивачем доказів та норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову АТ КБ «Приватбанк» у позові про стягнення заборгованості по відсоткам, з підстав ненадання письмового договору, підписаного відповідачем, про те, що він приймає умови щодо нарахування відсотків, є незаконним, оскільки вимоги банку до відповідача щодо стягнення відсотків були обґрунтованими, оскільки в анкеті-заяві сторони погодили, що процентна ставка за договором буде складати 3% на місяць, яка нараховується на залишок заборгованості з розрахунку 360 днів на рік.
Відтак, саме з обумовлених сторонами в зазначеній анкеті-заяві розміру процентної ставки, повинен був виходити суд при визначенні розміру цих складових заборгованості позичальника. Даних про те, що ці умови змінювалися сторонами, зокрема, й збільшення узгодженої процентної ставки, протягом користування позичальником кредитними коштами, матеріали справи не містять, а тому заборгованість по сплаті процентів у вказаному Банком розмірі не може бути стягнута.
Із розрахунку суми заборгованості за кредитним договором вбачається, що розмір процентів за користування кредитом на момент укладення договору складав 36% річних. Проте, починаючи 01 вересня 2014 року процентна ставка збільшилася до 34,80%, а з 01 квітня 2015 року до 43,20 %.
Станом на 01 вересня 2014 року залишок поточної заборгованості склав 4 110 гривень 95 копійок.
Згідно підрахунку, здійсненого судом апеляційної інстанції по виписці з особового рахунку, яку надав позивач, за весь період кредитування, позичальником було використано кредитних коштів на суму 56 306 гривень 37 копійок. При цьому повернуто ним за цей же період 110 725 гривень 84 копійки. 
Вимог про стягнення заборгованості по пені позивач не заявляв, а тому перерахунок зроблено з врахуванням заявлених вимог.
Отже, з огляду на викладене та вимоги законодавства, Банк має право на стягнення з відповідача заборгованості за процентами, виходячи з розміру процентної ставки, визначеної сторонами у анкеті-заяві від 29 грудня 2005 року у розмірі 3% на місяць.
З урахуванням наданого банком розрахунку шляхом перерахування збільшеної процентної ставки у цьому розрахунку до визначеної сторонами у розмірі 30% річних та зарахуванням переплачених сум на погашення підвищених процентів, заборгованість за процентами дорівнює нулю, тобто відсутня, а відтак відсутні підстави і для стягнення заборгованості по процентам.
Враховуючи вищенаведене вимоги банку про стягнення заборгованості за відсотками є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Так як колегія суддів погодилась з висновком суду про відмову у задоволені позовних вимог, але виклала інші мотиви, рішення суду в силу вимог п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України необхідно змінити в мотивувальній частині з урахуванням підстав та обставин, викладених у цій постанові.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Оскільки, рішення суду першої інстанції змінено лише в його мотивувальній частині, то розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк» задовольнити частково.
Заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 08 квітня 2021 року змінити, виклавши мотивувальну частину постанови про відмову у стягненні відсотків у редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                        П.П. Лисенко

Судді:                                                 Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова
__________________________________________________
Повний текст постанови складено 10 грудня 2021 року.