ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" жовтня 2021 р.                                                               Справа № 914/2005/19

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
Головуючого (судді-доповідача)                                        Якімець Г.Г.,
Суддів:                                                                      Бойко С.М.,                                                                                                                        Бонк Т.Б.,
за участю секретаря судового засідання Кришталь М.Б.,

та представників:
від прокуратури – Лупійчук Б.В., Рапіта О.В.
від позивача – Гудима В.О.
від відповідача-1 (скаржника) – Поліщук О.С.
від відповідача-2 – Шаровський Р.М.
від третьої особи-1 – не з`явився
від третьої особи-2 – не з`явився

розглянувши апеляційну скаргу Львівської міської ради, б/н та б/д
на рішення Господарського суду Львівської області від 23 грудня 2020 року (підписане 04.01.2021), суддя Яворський Б.І.
у справі №914/2005/19
за позовом Заступника керівника спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону, м. Львів в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, м. Київ
до відповідача-1 Львівської міської ради, м. Львів
до відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю “Княгиня Ольга”, м. Львів
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача-2 Товариство з обмеженою відповідальністю “Скіпр”, м. Львів
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова, м. Львів
про визнання незаконним і скасування пункту 1.4 ухвали Львівської міської ради від 29.12.2005 №3054 та визнання недійсним договору оренди землі від 22.05.2017

в с т а н о в и в :
27 вересня 2019 року Заступник керівника спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом, заявленим в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до відповідачів: Львівської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю “Княгиня Ольга” про визнання незаконним і скасування пункту 1.4 ухвали Львівської міської ради від 29.12.2005 №3054 «Про вилучення з користування Міністерства оборони України земельних ділянок у Львові» та визнання недійсним договору оренди землі від 22.05.2017, укладеного між Львівською міською радою та ТзОВ «Княгиня Ольга» щодо земельної ділянки загальною площею 4,6319 га кадастровий номер 4610136900:07:003:0015, яка розташована у м. Львові по вул. Княгині Ольги, 1-5.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 23 грудня 2020 року у справі №914/2005/19 позов задоволено в повному обсязі: визнано недійсним п.1.4 ухвали Львівської міської ради від 29.12.2005 №3054 «Про вилучення з користування Міністерства оборони України земельних ділянок у Львові» та визнано недійсним договір оренди землі від 22.05.2017.
Рішення суду мотивоване тим, що земельна ділянка площею 4,95 га, за адресою вул. Княгині Ольги, 1-5, частина якої була передана в оренду відповідачу-2 (кадастровий номер 4610136900:07:003:0015, площа згідно довідки з Державного реєстру 4,6319 га) та є предметом цього спору, у 2005 році належала до земель оборони, її вилучення відбулось без згоди Міністерства оборони України, що порушує його право на дану земельну ділянку. За таких обставин, суд дійшов висновку, що п.1.4 оскаржуваної ухвали Львівської міської ради від 29.12.2005 №3054 «Про вилучення з користування Міністерства оборони України земельних ділянок у Львові», не відповідає статті 141 Земельного кодексу України. Поряд з тим, суд у рішенні зазначив, що оскільки вилучення земельної ділянки площею 4,95 га по вул. Кн. Ольги – Л. Кобилиці у м. Львові було неправомірним, адже відбулось за відсутності доказів відмови попереднього користувача від земельної ділянки, то міська рада не вправі була у подальшому розпоряджатися даною земельною ділянкою, у тому числі і передавати її в оренду, у звязку з чим, і договір оренди землі від 22.05.2017, укладений з порушенням вимог чинного законодавства та підлягає визнанню недійсним на підставі ч.ч.1, 2 ст.203 та ст.215 ЦК України. Крім цього, суд у рішенні встановив, що про порушення закону у даному випадку стало відомо у 2018 році після проведення прокурором перевірки стану додержання вимог земельного законодавства, за результатами якої прокурор повідомив Міністерство оборони України; до вказаного моменту ні Міністерство оборони України, ні прокурор не знали те, що земельна ділянка площею більше, аніж 0,1233 га була незаконно вилучена з користування Міністерства оборони України.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач-1 – Львівська міська рада звернулася до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 23 грудня 2020 року у справі №914/2005/19 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю. Зокрема, зазначає, що спірна земельна ділянка вилучена з користування Міністерства оборони України за згодою останнього (звернення командувача військ Західного оперативного командування МОУ вих.№37/1/716 від 22.09.2004 року). Наголошує, що позивачем не надано доказів щодо належності останньому спірної земельної ділянки, а відтак і не доведено порушення його інтересу. Крім цього, апелянт вказує, що суд визнав незаконним та скасував п.1.4 оскаржуваної ухвали міської ради в цілому, поряд з тим, встановивши, що Міністерством оборони України надано згоду щодо передачі органу місцевого самоврядування земельної ділянки площею 0,1233 га. Щодо оспорюваного договору скаржник зазначає, що укладенню договору оренди передувало рішення Львівської міської ради про надання земельної ділянки в оренду, а спірний договір є наслідком прийнятої радою ухвали, яка є чинною та не скасована.
У відзиві на апеляційну скаргу Заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. Зокрема, зазначає, що як правильно встановлено судом першої інстанції командувач військ Західного оперативного командування не уповноважений на вчинення дій щодо розпорядження землями оборони, відтак, наголошує на відсутності згоди на вилучення спірної земельної ділянки з користування Міністерства оборони України. Такі повноваження покладалися лише на Міністра оборони України чи начальника розквартирування військ та капітального будівництва – начальника Головного управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу також просить суд оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. Зокрема, зазначає, що спірна земельна ділянка у 2005 році належала до земель оборони, її вилучення відбулось без згоди Міністерства оборони України, що порушує його право на спірну земельну ділянку.
Пояснення на апеляційну скаргу від третіх осіб до суду не надходили.

Представник відповідача-1 (скаржника) та відповідача-2 в судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги, просили такі задоволити в повному обсязі: скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 23 грудня 2020 року у справі №914/2005/19 та прийняти нове рішення про відмову в позові, з підстав, наведених у апеляційній скарзі.
Прокурори та представник позивача в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечили, просили оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення, з підстав, наведених у відзивах на апеляційну скаргу.
Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання.
Оскільки явка представників третіх осіб в судове засідання не визнавалась обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності.

Західний апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення прокурорів, представників позивача та відповідачів-1,2, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:
Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів від 08 лютого 1985 року №3-С «Про встановлення кордонів земельних ділянок військових містечок на території міста Львова» за КЕЧ Львівського району закріплено земельні ділянки по вул. Боженка 1, 3, 5 (на даний час – вул. Княгині Ольги) загальною площею 13,36 га.
Ухвалами Львівської міської ради від 01 червня 1995 року №157 та №158 вилучено з користування військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_1 ) земельні ділянки площею 4,95 га по вул. Княгині Ольги - Л. Кобилиці; 8,19 га по вул. Княгині Ольги - Куликівській та військової частини НОМЕР_3 земельну ділянку площею 8,90 га по вул. Стрийській у м. Львові і зараховано їх до земель міста. За рахунок земель міста надано КЕУ ПрикВО у постійне користування земельні ділянки площею 4,95 га по вул. Княгині Ольги - Л. Кобилиці; 6,83 га по вул. Княгині Ольги - Куликівській у м. Львові та 8,90 по вул. Стрийській для будівництва житлових кварталів.
На підставі вказаних ухвал Львівської міської ради КЕУ ПрикВО видано державний акт серія І-ЛВ №001518 від 26 травня 2007 року на право постійного користування земельною ділянкою площею 20,68 га для будівництва житлових кварталів по вул. Княгині Ольги – Куліківській, Княгині Ольги – Л. Кобилиці, Стрийській, відповідно до ухвали IV сесії 2 скликання Львівської міської ради народних депутатів від 01 червня 1995 року.
26 травня 2004 року командувач військ Західного оперативного командування (м. Львів) звернувся із листом (вих.№37/1/478) до Департаменту капітального будівництва та управління фондами Міністерства оборони України щодо передачі органам місцевого самоврядування земель оборони, серед яких, земельна ділянка військового містечка №1 по вул. Княгині Ольги – Л. Кобилиці у м. Львові, площею 0,1233 га. Підставою передачі земельної ділянки слугувало відчуження за договором купівлі-продажу №4435 від 22.07.2003 будівлі, загальною площею 1 109,7 кв.м. (по ген. плану №87, клуб). У вказаному листі зазначено, що земельні ділянки, які пропонуються до вилучення з користування МОУ, не будуть використовуватися у подальшому для потреб ЗСУ та не можуть бути використані на потребу посилення соціального захисту військовослужбовців.
06 жовтня 2004 року начальник головного КЕУ ЗСУ звернувся з листом (вих.№303/1/4/2204) до першого заступника Міністра оборони України – керівника апарату МОУ, у якому підтримав вищевикладену пропозицію та просив розглянути надану Міністру оборони України доповідь та надати згоду на вилучення зазначених земельних ділянок та передачі їх до земель запасу органів місцевого самоврядування, у тому числі, земельну ділянку військового містечка №1, площею 0,1233 га у м. Львові, по вул. Княгині Ольги - Л. Колибиці, договір купівлі-продажу від 22.07.2003 №4435. Інших ділянок по вул. Кн. Ольги у м. Львові у вказаному зверненні не вказано.
У свою чергу, заступник Міністра звернувся до Міністра оборони України з аналогічною доповіддю щодо надання згоди на вилучення земельних ділянок, серед яких, і земельна ділянка військового містечка №1 площею 0,1233 га у м. Львів, вул. Княгині Ольги - Л. Кобилиці (єдина ділянка на даній вулиці). 12 жовтня 2004 року на вказаній доповіді Міністром оборони України проставлено резолюцію «Згоден». 13 жовтня 2004 року директором адміністративного департаменту МОУ видано припис №7129/з про організацію виконання вказаного рішення Міністра оборони України.
18 жовтня 2004 року Квартирно-експлуатаційним управлінням Західного оперативного командування (м. Львів) скеровано на адресу КЕВ м. Львова лист №37/1/995, яким повідомлено про дозвіл на передачу земельних ділянок, серед яких: 0,1233 га з території військового містечка № НОМЕР_4 по вул. Княгині Ольги - Л. Кобилиці.
У матеріалах справи (а.с.46 Т.1) міститься лист командувача військ Західного ОК (м. Львів) ОСОБА_1 , адресований Львівській міській раді №37/1/716 від 22.09.2004 (вх.№1.4-973 від 27.09.2005), у якому вказано: «Для забезпечення безквартирних військовослужбовців Львівського гарнізону Міністерства оборони України прийнято рішення по територіях звільнених військових містечок проводити будівництво та реконструкцію будівель під житло. Будівлі, які не можуть бути переобладнані, реалізовуються на конкурсах через уповноважені організації з метою отримання коштів на будівництво та придбання житла. Для проведення відчуження військового нерухомого майна необхідно виготовлення технічної документації, свідоцтва на право власності. Упродовж 2001-2005 років по земельних ділянках м. Львова Міністром оборони України приймались рішення на передачу, зокрема: « 2. По реалізації будівель і передачі земельних ділянок у власність міста, згідно ст.120 ЗК України «перехід права на земельну ділянку при переході права на будівлю і споруди» земельні ділянки на яких знаходяться реалізовані будівлі підлягають передачі, земельних ділянок на яких здійснено відчуження об`єктів, загальною площею 11,2354 га до комунальної власності м. Львова, зокрема: військове містечко №1 по вул. Кн. Ольги - 0,1233 га (клуб), військове містечко № НОМЕР_4 по вул. Кн. Ольги - 4,95 га (технічна зона) та військове містечко №1 вул. Кн. Ольги пл. 0,2429 га реалізованої будівлі (їдальня). До цього часу жодного рішення про прийняття вказаних земельних ділянок до земель запасу міста не винесено. Прошу посприяти у вирішенні питання прийняття рішення міською радою по земельних ділянках, видачі свідоцтв на право власності.».  
01 листопада 2005 року постійною комісією землекористування, будівництва і архітектури Львівської міської ради прийнято рішення вилучити за згодою з користування земельні ділянки та зарахувати до земель міста, у тому числі військове містечко №1 по вул. Княгині Ольги у м. Львові площею 5,3162 га.
Ухвалою Львівської міської ради від 29 грудня 2005 року №3054 «Про вилучення з користування Міністерства оборони України земельних ділянок у Львові» вилучено з користування Міністерства оборони України земельні ділянки, у тому числі, площею 5,3162 га по вул. Княгині Ольги – вул. Л. Кобилиці (п.1.4 ухвали).

Ухвалою Львівської міської ради від 01 березня 2007 року №610 погоджено ТзОВ «Княгиня Ольга» місце розташування земельної ділянки та надано дозвіл на виготовлення проекту відведення земельної ділянки, площею 4,6319 га по вул. Княгині Ольги, 1-5 у м. Львові, в оренду терміном на 10 років за рахунок земель, що не надані у власність або користування, для будівництва та обслуговування житлового кварталу.
Ухвалою Львівської міської ради від 10 травня 2007 року №808 затверджено ТзОВ «Княгиня Ольга» проект землеустрою, зобов`язано ТзОВ «Княгиня Ольга» у місячний термін укласти з Львівською міською радою договір оренди землі та провести його державну реєстрацію.
29 вересня 2011 року ухвалою Львівської міської ради №843 погоджено ТзОВ «Княгиня Ольга» передачу до 10 травня 2017 року у суборенду ТзОВ «Скіпр» земельної ділянки заг. площею 1,6212 га по вул. Княгині Ольги, 1-5 для будівництва та обслуговування житлового кварталу за рахунок земель житлової та громадської забудови за функцією використання – землі житлової забудови.
03 березня 2017 року ухвалою Львівської міської ради №1661 продовжено ТзОВ «Княгиня Ольга» на 10 років термін оренди земельної ділянки заг. площею 4,6319 га по вул. Княгині Ольги, 1-5 (кадастровий номер 4610136900:07:003:0015) для будівництва та обслуговування житлового кварталу (код КВЦПЗ 02.03 - для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку) за рахунок земель житлової та громадської забудови; ТзОВ «Княгиня Ольга» у тримісячний термін зобов`язано укласти з Львівською міською радою договір оренди землі, встановивши річну орендну плату за землю; погоджено ТзОВ «Княгиня Ольга» надання у суборенду ТзОВ «Скіпр» частини земельної ділянки площею 1,6212 га із загальної площі 4,6319 га по вул. Княгині Ольги, 1-5 на термін дії договору оренди землі для будівництва та обслуговування житлового кварталу за рахунок земель житлової та громадської забудови за функцією використання – землі комерції.
22 травня 2017 року між Львівською міською радою та ТзОВ «Княгиня Ольга» укладено договір оренди землі, зі змінами від 14.03.2018.
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.09.2019, власником земельної ділянки, з кадастровим номером 4610136900:07:003:0015, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1276046746101 площею 4,6319 га за адресою: м. Львів, вул. Княгині Ольги, 1-5, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку, формою власності - комунальна, визначено Львівську міську раду.
Відповідно до інформації про державну реєстрацію іншого речового права, в оренді у ТзОВ «Княгиня Ольга» перебуває частина вказаної земельної ділянки площею 4,6319 га, а в суборенді ТОВ «Скіпр» терміном до 03 березня 2017 року перебуває частина земельної ділянки площею 1,6212 га із загальної площі 4,6319 га.

25 липня 2018 року військова прокуратура з метою захисту порушених інтересів держави у сфері земельних відносин листом №10/2/3-500вих-18 звернулась до Міністерства оборони України щодо надання копії документів (розпоряджень, наказів МОУ), на підставі яких Львівською міською радою прийнято оскаржувану ухвалу Львівської міської ради від 29 грудня 2005 року №3054 «Про вилучення з користування Міністерства оборони України земельних ділянок у Львові».
28 серпня 2018 року прокуратурою регіону на лист №10/2/3-538вих-18 від 17.08.2018 отримано відповідь КЕВ м. Львова (вих.№3665) з долученням копій документів щодо земельної ділянки військового містечка №1 по вул. Кн. Ольги, 1-5 у м. Львові.
У відповідь на лист 10/2/3-539вих-18 від 17.08.2018 територіальний архівний відділ МОУ 04 вересня 2018 року скерував на адресу прокуратури архівну довідку, якою повідомив про місце дислокації військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) - АДРЕСА_1 та вказав, що схеми, технічна документація, плани, державні акти на земельну ділянку, рішення, накази, розпорядження щодо відчуження (передачу, викуп) земельної ділянки по вул. Кн. Ольги, 1-5 у м. Львові на зберігання до архівного відділу не надходили.
14 січня 2019 року прокуратура отримала відповідь Львівської міської ради на лист №1.7-38245-001 від 07.12.2018 щодо прийняття ухвали Львівської міської ради №3054 від 29.12.2005 у частині вилучення земельної ділянки площею 5,3162 га по вул. Княгині Ольги - вул. Л. Кобилиці у м. Львові та зарахування її до земель міста.
12 жовтня 2018 року прокуратурою на подані нею запити №597 та №598 від 11 вересня 2018 року отримано відповіді ТзОВ «Княгиня Ольга» та ТзОВ «Скіпр».
15 січня 2019 року Управління земельних ресурсів департаменту містобудування ЛМР скерувало на запит прокуратури від 26.12.2018 №05/2-831вих.-18 копію договору оренди землі площею 4,6319 га по вул. Кн. Ольги, 1-5 та погодження у суборенду ТзОВ «Скіпр» земельної ділянки площею 1,6212 га за тією ж адресою з додатками.
20 червня 2019 року прокуратурою листом (вих.№05/2-339вих19) повідомлено Міністерство оборони України про виявлені порушення використання земель оборони та зазначено, що заходи щодо витребування на користь держави земельної ділянки міністерством не вживались, тому прокуратурою, на підставі п.1 ч.3 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру», будуть здійснюватися заходи представницького характеру для захисту порушених інтересів держави щодо використання земель оборони.
У вересні 2019 року Заступник керівника спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону звернувся до суду з цим позовом, заявленим в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, до відповідачів: Львівської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю “Княгиня Ольга” про визнання незаконним і скасування пункту 1.4 ухвали Львівської міської ради від 29.12.2005 №3054 «Про вилучення з користування Міністерства оборони України земельних ділянок у Львові» та визнання недійсним договору оренди землі від 22.05.2017, укладеного між Львівською міською радою та ТзОВ «Княгиня Ольга» щодо земельної ділянки загальною площею 4,6319 га кадастровий номер 4610136900:07:003:0015, яка розташована у м. Львові по вул. Княгині Ольги, 1-5.

Щодо підстав звернення прокурора до суду в інтересах держави, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про належне обґрунтування прокурором наявності таких підстав, з огляду на наступне:
Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень.
Частинами 1, 3 ст.4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Відповідно до ст.53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Звертаючись з цим позовом до суду, прокурор визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, - Міністерство оборони України та зазначив, що вказаний орган належним чином не здійснював захист інтересів держави шляхом звернення до суду з позовом до Львівської міської ради про витребування земельної ділянки площею 4,95 га.
До позовної заяви прокурором долучено лист (вих.№05/2-339вих19 від 20 червня 2019 року), яким повідомлено Міністерство оборони України про виявлені порушення використання земель оборони та зазначено, що заходи щодо витребування на користь держави земельної ділянки міністерством не вживались, тому прокуратурою, на підставі п.1 ч.3 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру», будуть здійснюватися заходи представницького характеру для захисту порушених інтересів держави щодо використання земель оборони.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
"Нездійснення захисту" має прояв в пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
"Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Верховний Суд звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону    не здійснює захисту або робить це неналежно.
Разом з тим, прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17).
Таким чином, прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову, в порядку, передбаченому    статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме: подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18).
З огляду на викладене, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені можливі порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.
Як вбачається з матеріалів позовної заяви прокурор звернувся до Міністерства оборони України із запитом від 25 липня 2018 року про надання інформації та надання копії документів (розпоряджень, наказів МОУ), на підставі яких Львівською міською радою прийнято оскаржувану ухвалу. За наслідками розгляду отриманої відповіді прокурор виявив порушення використання земель оборони та звернувся до територіального архівного відділу МОУ, Управління земельних ресурсів, Львівської міської ради, орендаря та суборендаря щодо з`ясування інформації про земельну ділянку по вул. Кн. Ольги, 1-5 у м. Львові.
Як зазначено вище, 20 червня 2019 року прокурор повідомив позивача (лист №05/2-339вих19) про те, що у зв`язку із невжиттям Міністерством оборони України відповідних заходів, з метою захисту порушених інтересів держави щодо використання земель оборони ним буде подано до суду позовну заяву.
Прокурор звернувся до суду з цим позовом – 27 вересня 2019 року, оскільки до вказаної дати Міністерством оборони України не вживалися дії щодо захисту інтересів держави.
Зважаючи на все наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що прокурор належним чином обґрунтував наявність підстав, передбачених статтею 23 ЗУ «Про прокуратуру», для звернення до суду з цим позовом, заявленим в інтересах держави в особі Міністерства оборони України.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч.2 ст.16 ЦК України).
Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ст.21 ЦК України).
Відповідно до ч.10 ст.59 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
Згідно з ч.1 ст.393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
Статтею 70 Земельного кодексу України від 18.12.1990 (в редакції, чинній на час прийняття ухвал ЛМР №№157, 158 від 01.06.1995) землями для потреб оборони визнаються землі, надані для розміщення та постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств і організацій Збройних Сил України, інших військових формувань та внутрішніх військ. Порядок надання земель для потреб оборони визначається законодавством України.
Відповідно до ст.77 ЗК України (в редакції, чинній на 2004-2005) землями оборони    визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших    військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності. Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. Порядок використання земель оборони встановлюється    законом.
Згідно з ст.92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою – це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування    земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, зокрема, підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності.
Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України (ст.3 ЗУ «Про Збройні Сили України»).
Відповідно до Положення про Міністерство оборони України, затверджене постановою КМУ №671 від 26 листопада 2014 року, Міністерство оборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період. Міноборони є центральним органом виконавчої влади та військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили та Держспецтрансслужба.
Частиною 2 ст.14 ЗУ «Про Збройні Сили України» (в редакції ЗУ від 05.10.2000 №2019-III «Про внесення змін до Закону України «Про Збройні Сили України») земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків.
Підставами припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, добровільна відмова від права користування земельною ділянкою (ст.141 ЗК України).
Добровільна відмова від права власності або права постійного користування земельною ділянкою, припинення права власності на земельну ділянку у разі добровільної відмови власника землі на користь держави або територіальної громади здійснюється за його заявою до відповідного органу. Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у разі згоди на одержання права власності на земельну ділянку укладають угоду про передачу права власності на земельну ділянку. Угода про передачу права власності на земельну ділянку підлягає нотаріальному посвідченню. Припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації (ст.142 ЗК України).
Особливості передачі та надання згоди на вилучення земель, наданих для потреб Збройних Сил України, визначені Положенням про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України від 22.12.1997 №483. Так, за відсутністю потреби або по закінченню терміну користування землі, надані для потреб Збройних Сил України, підлягають передачі місцевим органам влади згідно з    статтею 27 ЗК України.
Відповідно до п.п.44, 45, 50 вказаного Положення, передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністра оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України. Оформлення передачі земель місцевим органам влади здійснюють землекористувачі спільно з квартирно-експлуатаційною частиною, на обліку яких знаходяться земельні ділянки.
Як встановлено судом вище, спірна земельна ділянка площею 4,95 га 01.06.1995 (ухвала ЛМР №157) вилучена з користування військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_1 ) та зарахована до земель міста; за рахунок земель міста надана КЕУ ПрикВО у постійне користування для будівництва житлових кварталів.
Ухвалою Львівської міської ради від 29 грудня 2005 року (п.1.4) вилучено з користування МОУ земельну ділянку площею 5,3162 га військове містечко №1 по вул. Княгині Ольги – вул. Кобилиці та зараховано таку до земель міста. У вказаній ухвалі зазначено, що вилучення відбувається за наслідками розгляду звернення Міністерства оборони України від 27 вересня 2005 року №1.4-973.
Судом встановлено, що підставою прийняття вказаної ухвали стало звернення командувача військ Західного оперативного командування (м. Львів) М.М. Куцина (вих.№37/1/716 від 22.09.2004), яке зареєстроване відділом адміністративних послуг ЛМР 27 вересня 2005 року за №1.4-973.
При цьому, згода Міністром оборони України або іншою особою за його дорученням на передачу земельної ділянки площею 4,95 га місцевим органам влади, не надавалася.
Резолюцією Міністра оборони на доповіді першого заступника Міністра оборони України, керівника апарату МОУ щодо надання згоди на вилучення земельних ділянок, стосувалася земельної ділянки військового містечка №1 площею 0,1233 га у м. Львів, вул. Княгині Ольги - Л. Кобилиці, що також підтверджується і іншими зверненнями.
Поряд з тим, як правильно встановив місцевий господарський суд, письмове звернення командувача військ Західного ОК (м. Львів) №37/1/716 від 22.09.2004, про яке йде мова в оскаржуваній ухвалі Львівської міської ради, не містить згоди землекористувача на вилучення спірної земельної ділянки, а таке містить лише зведену інформацію про прийняття Міністром оборони України рішень на передачу земельних ділянок у власність міста, зокрема, за результатами реалізації будівель (об`єктів), що знаходились на них. До зазначеного листа не долучено жодних додатків (згоди землекористувача – Міністра оборони), які б слугували підставою для вилучення міською радою спірної земельної ділянки.
Суд також правомірно звернув увагу, що у вказаному листі від 22.09.2004 йде мова про події 2001-2005, тобто про період, який ще не настав, і таке звернення суперечить усім іншим зверненням КЕВ та МОУ, датованим пізніше – жовтнем 2014 року. Крім цього, з реєстраційного штампу вхідної кореспонденції Львівської міської ради вказаний лист командувача військ Західного ОК (м. Львів) №37/1/716 від 22 вересня 2004 року зареєстрований у ЛМР зі спливом значного часу – лише 27 вересня 2005 року (вх.№1.4-973).
Як встановлено місцевим господарським судом, представник Львівської міської ради у судовому засіданні не зміг пояснити, чому міська рада не звернула увагу на такі явні суперечності вказаного документа під час прийняття спірної ухвали.
Відтак, за встановлених вище обставин, колегія суддів погоджується, що зазначений вище лист-звернення №37/1/716 від 22.09.2004 (вх.№1.4-973 від 27.09.2005) не є згодою Міністерства оборони України на вилучення земельної ділянки загальною площею 5,3162 га.
Отже, земельна ділянка площею 4,95 га, що знаходиться за адресою: вул. Княгині Ольги, 1-5, частина якої передана в оренду відповідачу-2 (кадастровий номер 4610136900:07:003:0015, площа згідно довідки з Державного реєстру 4,6319 га) та є предметом цього спору, у 2005 році належала до земель оборони, її вилучення відбулось без згоди Міністерства оборони України, що порушує його право на дану земельну ділянку, відтак, п.1.4 оскаржуваної ухвали Львівської міської ради від 29.12.2005 №3054 «Про вилучення з користування Міністерства оборони України земельних ділянок у Львові» суперечить ст.141 ЗК України, відтак, є незаконним та підлягає скасуванню.

Щодо визнання недійсним договору оренди землі від 22 травня 2017 року, укладеного між Львівською міською радою та ТзОВ «Княгиня Ольга», відповідно до умов якого, останньому передано в оренду спірну земельну ділянку площею 4,6319 га, по вул. Княгині Ольги, 1-5 у м. Львові, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, про те, що оскільки вилучення спірної земельної ділянки відбулось за відсутності згоди користувача земельної ділянки, відтак Львівська міська рада, за встановлення обставин незаконного вилучення земельної ділянки, не вправі розпоряджатися останньою, в тому числі передавати таку в оренду.
Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно з ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Враховуючи наведене вище, беручи до уваги розпорядження міською радою земельною ділянкою, яка була незаконно вилучена без достатніх на те підстав, оспорюваний договір оренди такої земельної ділянки від 22 травня 2017 року підлягає визнанню недійсним.
При цьому, колегія суддів відхиляє посилання скаржника на чинність ухвали міської ради, якою відповідачу-2 надано в оренду спірну земельну ділянку та яка передувала укладенню оспорюваного договору оренди земельної ділянки, оскільки вказана ухвала є актом індивідуальної дії, така вичерпала свою дію, шляхом укладення відповідного договору оренди, визнання недійсним якого і є предметом цього спору. На думку суду обраний прокурором спосіб захисту спрямований на відновлення порушеного права та є ефективним.

Щодо позовної давності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що така не спливла у цьому спорі, зважаючи на наступне:
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Згідно з частиною 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати свої права в примусовому порядку через суд (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 6-116цс13).
При цьому визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. За змістом норми частини 1 статті 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29.10.2014 у справі № 6-152цс14).
Поряд з тим, якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16 і Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц та від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц).
Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №362/44/17).
За змістом ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів, як суб`єктів владних повноважень, довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.
Твердження відповідачів про те, що позивач міг довідатися про порушення права держави , про яке він заявляє, ще в день оприлюднення результатів голосування на веб-сайті Львівської міської ради, колегія суддів оцінює критично, адже опублікування рішення органу місцевого самоврядування не є беззаперечною підставою вважати, що позивач міг довідатися про таке рішення ще у 2005 році. У матеріалах справи відсутні та відповідачами суду не надані докази, які б підтверджували, що позивач володів інформацією про вилучення іншої земельної ділянки у м. Львові, по вул. Княгині Ольги - Л. Колибиці, окрім земельної ділянки площею 0,1233 га.
За результатами відповідної перевірки стану додержання вимог земельного законодавства у 2018 році прокурор повідомив Міністерство оборони України про порушені права та інтереси держави. До вказаного моменту ні Міністерство оборони України, ні прокурор не знали про те, що земельна ділянка площею більше, ніж 0,1233 га незаконно вилучена з користування Міністерства оборони України. Докази протилежного у матеріалах справи відсутні.
Місцевим господарським судом також встановлено, що фактичне місце розташування спірної земельної ділянки є іншим, аніж вул. Княгині Ольги, 1-5, про що свідчить схема земельної ділянки та копії витягів з Державного земельного кадастру. Так представниками відповідача під час розгляду справи по суті зазначено, що хоча спірній земельній ділянці призначено адресу: вул. Кн. Ольги, 1-5, будівлям, які на ній знаходяться присвоєні номера - Кн. Ольги №98-100 з індексами. Представник позивача також зазначив, що дійсно, спірна земельна ділянка фактично знаходиться по вул. Кн. Ольги, проте не за адресою військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), де, за твердженням позивача, фактично знаходились військові об`єкти, а в іншому місці – на протилежній стороні вул. Кн. Ольги, де сучасні будівлі мають номери 98-100. Вказане підтверджується також інформацією з Публічної кадастрової карти та картографічних даних Google, що є загальнодоступними у мережі інтернет.
Вказане вище, додатково свідчить про те, що позивач не міг бути обізнаним про те, що отримавши згоду Міністра оборони України лише на вилучення земельної ділянки площею 0,1233 га по вул. Кн. Ольги - Л. Кобилиці у м. Львові, Львівська міська рада вилучила спірну земельну ділянку військового містечка №1 за вказаною адресою (4,95 га, технічна зона), та передала частину цієї земельної ділянки (4,6319 га) у користування відповідача-2, присвоївши останній іншу адресу - вул. Княгині Ольги, 1-5, що не відповідає її фактичному місцезнаходженню та кадастровий номер 4610136900:07:003:0015.
Беручи до уваги все наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позивач та прокурор, звертаючись з позовом у цій справі не пропустили позовну давність, відтак, позов підлягає задоволенню в повному обсязі, з підстав, встановлених судом вище.
Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).
Враховуючи все наведене вище, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про задоволення позову в повному обсязі: визнання недійсним п.1.4 ухвали Львівської міської ради від 29.12.2005 №3054 «Про вилучення з користування Міністерства оборони України земельних ділянок у Львові» та визнання недійсним договору оренди землі від 22.05.2017.
Доводи скаржника не спростовують висновків місцевого господарського суду про наявність підстав для задоволення позову. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.
Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційної скарги – без задоволення.
Судовий збір за подання апеляційної скарги, у відповідності до ст.129 ГПК України, покладається на скаржника.
Керуючись ст.ст.236, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,

постановив:
Рішення Господарського суду Львівської області від 23 грудня 2020 року у справі №914/2005/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу Львівської міської ради – без задоволення.
Матеріали справи №914/2005/19 повернути до Господарського суду Львівської області.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у відповідності до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Повну постанову складено 01 листопада 2021 року

Головуючий (суддя-доповідач)                                                  Якімець Г.Г.
          
Суддя                                                                                           Бойко С.М.

          Суддя                                                                                          Бонк Т.Б.