ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5572/21 Справа № 204/7658/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Черкез Д. Л. Доповідач - Макаров М. О.	

Категорія 27 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Альфа Банк» на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання недійсним умов кредитного договору та стягнення коштів про захист прав споживача,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Акціонерного товариства «Альфа Банк», в якій просила: визнати недійсними умови кредитного договору № 501197973 від 23 жовтня 2019 року, укладеного між Акціонерним товариством «Альфа Банк» та ОСОБА_1 , а саме його п. 1 в частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту 1,80% від суми кредиту; стягнути з Акціонерного товариства «Альфа Банк» на його користь 5 872,50 грн., які були сплачені нею за обслуговування кредиту. 
Позов мотивовано тим, що 23 жовтня 2019 року між нею та Акціонерним товариством «Альфа Банк» було укладено кредитний договір № 501197973 про надання кредиту в сумі 36 250,00 грн. на споживчі потреби. Згідно п. 1 кредитного договору, щомісячна комісія за обслуговування кредиту складає 1,80% від суми кредиту. У зв`язку з цим, з часу укладення кредитного договору нею було сплачено на рахунки АТ «Альфа Банк» комісію за обслуговування кредиту в сумі 5 872,50 грн. Вважає кредитний договір в частині встановлення комісії за обслуговування кредиту незаконним. Враховуючи, що умовами п. 1 Кредитного договору закріплено, що призначенням кредитування є споживчі потреби, то вважає, що особливості регулювання відносин сторін у даній справі визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за видачу кредиту, обслуговування кредиту, дострокове погашення кредиту тощо і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього). Але, пунктом 1 Кредитного договору встановлено комісію за обслуговування кредиту, яка щомісячно з 23 жовтня 2019 року складала 1,80% (652,50 грн.) від суми кредиту, тобто за те, що банк здійснює на власну користь. Таким чином, щомісячна комісія за обслуговування кредиту складає 652,50 грн., що за три роки буде складати 23 490,00 грн. В Кредитному договорі відсутнє обґрунтування щомісячної комісії за обслуговування кредиту, а саме що входить в цю послугу і що фактично зроблено АТ «Альфа Банк» для можливості встановлення фактичної вартості послуги, яка фактично надана не була. Таким чином, вважає, що встановлення АТ «Альфа Банк» в Кредитному договорі обов`язку позичальника по сплаті комісії за обслуговування кредиту та інших ніж плата за користування кредитними коштами є несправедливими та незаконними. У зв`язку з викладеним позивач звернулась до суду з даним позовом. 
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2021 року позов задоволено та ухвалено визнати недійсним пункт 1 Кредитного договору № 501197973 від 23 жовтня 2019 року, укладеного між АТ «Альфа Банк» та ОСОБА_1 , в частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту у розмірі 1,80% від суми кредиту; стягнути з АТ «Альфа Банк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти, що були сплачені в якості комісії за обслуговування кредиту за період з 23 жовтня 2019 року по 23 липня 2020 року у розмірі 5 872,50 грн.; вирішено питання стосовно судових витрат.
В апеляційній скарзі АТ «Альфа Банк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга акціонерного товариства «Альфа Банк» на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2021 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.
Так, судом встановлено, що 23 жовтня 2019 року ОСОБА_1 підписала з АТ «Альфа Банк» Акцепт пропозиції на укладення угоди про надання кредиту № 501197973, обслуговування кредитної карти та відкриття відновлювальної кредитної лінії, відповідно до умов якої отримала кредит у розмірі 36 250,00 грн. для власних потреб, строком на 36 місяців, до 23 жовтня 2022 року, зі сплатою відсотків (33% тип ставки – фіксована, 28% за період з 12-го по 23-й місяць користування кредитом, 23% за період з 24-го по 36-й місяць користування кредитом) (а.с. 10).
У пункті 1 зазначеного вище Акцепту пропозиції визначено, серед іншого, що під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку та на умовах, що визначені цим пунктом та договором. За ці послуги встановлюється комісійна винагорода, а саме: за обслуговування кредиту 1,80% від суми кредиту, зазначеної в цьому акцепті без ПДВ.
Разом з підписанням даного Акцепту пропозиції на укладення угоди про надання кредиту № 501197973, обслуговування кредитної карти та відкриття відновлювальної кредитної лінії, ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Альфа Банк» був підписаний Додаток № 1 до Угоди про надання кредиту № 501197973 від 23 жовтня 2019 року – «Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг», в якому зазначена інформація з детальним розписом сукупної вартості кредиту щодо дат щомісячних платежів, сум щомісячних платежів, сум щомісячних процентів за користування кредитом та розміру платежів за додаткові і супутні послуги, а також вказано, що щомісячний платіж має бути здійснений до 23 числа кожного місяця у розмірі мінімального щомісячного платежу 2 251,54 грн. (а.с. 12).
Звертаючись до суду з даним позовом у листопаді 2020 року, позивач посилалась на те, що положення пункту 1 Кредитного договору № 501197973 від 23 жовтня 2019 року, укладеного між нею та Акціонерним товариством «Альфа Банк» в частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту у розмірі 1,80% від суми кредиту є несправедливими, а тому наявні підстави для визнання їх недійсними. 
Задовольняючи позовні вимоги, районний суд обґрунтовано виходив з того, що встановлення у пункті 1 Кредитного договору № 501197973 від 23 жовтня 2019 року щомісячної комісії за обслуговування кредиту у розмірі 1,80% від суми кредиту, яка за своє суттю не може вважатися самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником, слід визнати несправедливою умовою для позивача  ОСОБА_1  як позичальника, оскільки такі положення укладеної між сторонами угоди призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, що суперечить вимогам статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». З Розрахунку заборгованості за кредитним договором № 501197973 від 23 жовтня 2019 року вбачається, що за період з 23 жовтня 2019 року по 23 липня 2020 року ОСОБА_1  на користь АТ «Альфа Банк» в якості комісії за обслуговування кредиту було сплачено грошові кошти у розмірі 5 872,50 грн.  У зв`язку з викладеним з АТ «Альфа Банк» на користь  ОСОБА_1  слід стягнути грошові кошти, що були сплачені в якості комісії за обслуговування кредиту за період з 23 жовтня 2019 року по 23 липня 2020 року у розмірі 5 872,50 грн., а отже позовні вимоги  ОСОБА_1  в цій частині також підлягають задоволенню. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Згідно з ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, є договором приєднання, що визначено у ст. 634 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України - «Позика», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».
Так, відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення (ч.ч. 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про:
1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров`я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника);
2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника);
3) встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця;
4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору;
5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором;
6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається;
7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника);
8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом;
9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру;
10) установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору;
11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі;
12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору;
13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору;
14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору;
15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей;
16) встановлення обов`язку споживача виконати всі зобов`язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх;
17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов`язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди.
При цьому, перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним, про що зазначено у частині 4 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Тобто, під час розгляду даної категорії справ судом можуть бути визнані несправедливими і інші умови, які внаслідок їх особливостей можуть створювати істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, які несе позичальник, зокрема щодо завищеної плати за обслуговування кредиту у вигляді комісії, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
Доводи апеляційної скарги про те, що підписанням Кредитного договору, позивачка підтвердила свою ознайомленість з умовами надання кредиту, вартості кредиту, його обслуговуванням, особливостями, перевагами та недоліками, інформацію про сукупну вартість, а отже підстав для визнання пункту 1 Кредитного договору № 501197973 від 23 жовтня 2019 року, укладеного між АТ «Альфа Банк» та ОСОБА_1 , в частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту у розмірі 1,80% від суми кредиту не має, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Так, матеріалами справи встановлено, що АТ «Альфа Банк» надав кредит ОСОБА_1 на споживчі потреби в сумі 36250 грн., тобто дані правовідносини визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
Вказана правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746цс16, у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №756/8840/17-ц.
Враховуючи викладене, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що умова про сплату комісії не відповідає вимогам справедливості та суперечить ч.1 ст.18 Закону України “Про захист прав споживачів” та обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 .
В зв`язку з частковим визнанням кредитного договору недійсним, є обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо стягнення АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти, що були сплачені в якості комісії за обслуговування кредиту за період з 23 жовтня 2019 року по 23 липня 2020 року у розмірі 5 872,50 грн.. 
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.
Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 
П О С Т А Н О В И Л А : 
Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Альфа Банк» – залишити без задоволення.
Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2021 року  -  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя М.О. Макаров
Судді Е.Л. Демченко
Т.Р. Куценко