УХВАЛА

02 листопада 2021 року 
м. Київ
справа № 300/853/20
адміністративне провадження № К/9901/37202/21
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Уханенка С.А. перевірив касаційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 березня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 
В С Т А Н О В И В:
У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України, Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), в якому просила: визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 20 лютого 2020 року №659/к «Про звільнення»; зобов`язати Міністерство юстиції України звільнити її із займаної посади у зв`язку з переведенням до Південно-Західного міжрегіонального управління юстиції (м.Івано-Франківськ) відповідно до пункту 5 частини першої статті 36 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України) з 14 лютого 2020 року; прийняти її за переведенням з Головного територіального управління юстиції у Івано-Франківській області на посаду першого заступника начальника в Південно-Західне міжрегіональне управління юстиції (м.Івано-Франківськ) з 15 лютого 2020 року.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 березня 2021 року позов задоволено. Визнано протиправним і скасовано наказ Міністерства юстиції України 13 лютого 2020  року №659/к про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області. Зобов`язано Міністерство юстиції України видати наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області з 14 лютого 2020 року шляхом переведення до Південно-Західного міжрегіонального управління юстиції (м.Івано-Франківськ). Зобов`язано Міністерство юстиції України призначити ОСОБА_1 з 15 лютого 2020 року на посаду першого заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) в порядку переведення; стягнуто з Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) середній заробіток ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу з 15 лютого по 24 березня 2021 року у розмірі 548814,96 грн.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2021 року скасовано рішення суду першої інстанції  в частині зобов`язання Міністерства юстиції України видати наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області з 14 лютого 2020 року шляхом переведення її до Південно-Західного міжрегіонального управління юстиції (м.Івано-Франківськ) та призначити ОСОБА_1 з 15 лютого 2020 року на посаду першого заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), в порядку переведення.  Прийнято в цій частині нову постанову, якою поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області з 15 лютого 2020 року. В іншій частині рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 березня 2021 року залишено без змін.
08 жовтня 2021 року Міністерства юстиції України повторно подано касаційну скаргу на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 березня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2021 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення ним норм процесуального права. Заявник, посилаючись на положення пунктів 2, 3 частини четвертої статті 328 КАС України щодо необхідності відступлення від висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах та відсутність такого висновку щодо певних норм, просить скасувати оскаржені судові рішення та відмовити в позові.
Предметом спору у цій справі є правомірність звільнення державного службовця з посади на підставі підпункту 1-1 пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» внаслідок зміни  структури та штатного розпису у зв`язку з ліквідацією органу. 
За змістом пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Зі змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій вбачається, що позивач працює на посаді, що у значенні Закону України "Про запобігання корупції" передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища.
З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.
Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами. 
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених)     статтею 328     цього Кодексу підстави (підстав). 
Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Вирішуючи питання відкриття касаційного оскарження з вказаної підстави, Суд виходить з наступного. 
Підставою перегляду оскаржуваних судових рішень Міністерство юстиції України зазначило необхідність відступлення від правового висновку Верховного Суду, висловленого у постановах Верховного Суду у справах №№826/25887/15, 820/2932/16 та 824/168/19-а, що враховані судами першої та апеляційної інстанцій при винесенні оскаржуваних рішень, оскільки вказані висновки  суду касаційної інстанції зроблені до унесення змін до законодавства України, зокрема до внесення змін до Закону України «Про державну службу» та Кодексу законів про працо України (далі - КЗпП України) та у постановах Верховного Суду у справах №260/261/20 та №140/90/20, що унеможливлює ефективний захист інтересів держави в адміністративному судочинстві та не забезпечує в публічних правовідносинах справедливого балансу між приватними інтересами окремих осіб та публічними інтересами суспільства, які репрезентує держава.
Суд зазначає, що приписи пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України передбачають можливість оскарження судових рішень в касаційному порядку у разі, якщо заявник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні. Проте зміст та мотиви оскаржуваної постанови суду свідчить про те, що переглядаючи рішення суду першої інстанції та залишаючи його без змін, суд апеляційної інстанції не застосовував висновки Верховного Суду, висловлені у справах  №260/261/20 та №140/90/20, від яких просить відступити заявник. Отже, аргументи касаційної скарги не містять однієї з умов, встановлених пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України, що унеможливлює відкриття касаційного провадження в частині відступу від висновку Верховного Суду, викладеного у наведених справах. 
Аргументи Міністерства юстиції України про необхідність відступлення від правових позицій  Верховного Суду України (справи №№21-8а14, 6-40цс15) та Верховного Суду (справи №№816/979/17, 208/3390/16-а, 824/168/19-а, 816/1232/17, 826/25887/15, 824/168/19-а та 208/3390/16) також відхиляються Судом, оскільки безсистемно цитуючи норми статей Цивільного кодексу України, Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», положення Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року №1074 (далі - Порядок №1074) та інших нормативно-правових актів, заявник не виклав їх у взаємозв`язку у контексті індивідуальних обставин цієї справи. 
Доводи Міністерства юстиції України зводяться лише до наведення цитат із правових позицій Верховного Суду та Верховного Суду України, з посиланням  на те, що судами постановлено судові рішення без врахування усіх обставин справи, а також без врахування змін яких зазнало національне законодавство, зокрема Закон України «Про державну службу» та КЗпП України, що на думку заявника є підставою для відступу від правових висновків Верховного Суду та відкриття касаційного провадження у справі.
Разом з тим, обставини справи, які, на думку заявника, не враховано судом та зміна законодавства, що регулює спірні правовідносини, не є підставами для відступу від висновку Верховного Суду, так як відступ - це інший підхід до застосування тієї ж норми права у подібних правовідносинах щодо якої такий висновок сформовано. Водночас зміна норми права установлює інший підхід до регулювання аналогічних правовідносин та усуває один із елементів, притаманних пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України, зокрема, подібність правовідносин. 
Тому підстави для відкриття касаційного провадження на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України за наведених мотивів відсутні.
Верховний Суд відхиляє доводи Міністерства юстиції України щодо відсутності висновку  Верховного Суду щодо можливості поновлення звільненого працівника на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» після унесених змін до Закону України «Про державну службу» згідно із Законом від 19 вересня 2019 року №117-ІХ, що набрали чинності з 25 вересня 2019 року та КЗпП України, із змінами унесеними Законом України від 12 грудня 2019 року №$378-ІХ, що набрали чинності 02 лютого 2020 року у разі ліквідації юридичної особи публічного права, оскільки Суд уже неодноразово висловлював правову позицію з цього приводу, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень, зокрема, у постанові від 26 травня 2021 у справі №260/261/20.
Водночас Суд зазначає, що оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а й визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.
Інші аргументи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та неповного з`ясування обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій і незгоди з висновками судів про наявність підстав для задоволення позову. Суд зазначає, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а відповідач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.
Відповідно до частини третьої статті 334 КАС України в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються, зокрема, підстава (підстави) відкриття касаційного провадження.
Частиною першою статті 341КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Лише загальні посилання на положення пунктів 2,3 частини четвертої статті 328 КАС України, за відсутності вмотивованих аргументів, не є підставою для відкриття касаційного провадження на підставі цієї норми. Тому касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.
За таких обставин, Суд не вирішує клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку.
Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,
У Х В А Л И В:
1. Касаційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 березня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повернути особі, яка її подала.
2. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.            
Суддя                                                                                                                        С.А. Уханенко