Справа № 145/1315/21
Провадження № 22-ц/801/2410/2021
Категорія: 82
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ратушняк І. О.
Доповідач:Шемета Т. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 року	Справа № 145/1315/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої судді Шемети Т. М. (суддя - доповідач),
суддів Панасюка О. С., Сала Т. Б.
учасники справи:
позивач (особа яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_1 ,
відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза»,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Тиврівського районного суду Вінницької області від 18 серпня 2021 року про повернення заявнику заяви про забезпечення позову, постановлену у складі судді Ратушняк І. О., в смт. Тиврів, дата складання повного тексту ухвали відповідає даті її постановлення,-
в с т а н о в и в:
ОСОБА_2 звернулась у Тиврівський районний суд Вінницької області з позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Форза» про визнання договору про надання кредиту частково недійсним.
Одночасно подала заяву про забезпечення цього позову шляхом заборони відповідачу нараховувати та стягувати проценти і штрафні санкції відповідно до вказаних пунктів договору на час розгляду справи судом.
Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 18 серпня 2021 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову повернуто заявнику. 
Повертаючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції посилався на те, що заявницею не сплачено судовий збір, а тому заява не відповідає вимогам ст. 151 ЦПК України.
Не погоджуючись із цією ухвалою, 29 вересня 2021 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, мотивуючи тим, що вона звернулася до суду із позовною заявою, поданою в порядку Закону України «Про захист прав споживачів», а отже звільнена від слати судового збору за подання усіх без винятку заяв, клопотань та скарг у цій справі. Вважає що суд першої інстанції не врахував положення ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та дійшов помилкового висновку про повернення заяви про забезпечення позову.
Від ТОВ «Фінансова компанія «Форза» продовж встановленого апеляційним судом строку, відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Відповідно до положень ч. 13 ст. 7, ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про повернення позовної заяви позивачеві розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.
Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги виходячи з наступного:
По справі встановлено таке: ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Форза» про визнання договору про надання кредиту частково недійсним.
28 липня 2021 року  позивач подала заяву про забезпечення  позову.  Позивач не оплатила заяву судовим збором, зіславшись на висновок Великої Палати Верховного Суду у Постанові від 21.03.2018 року по справі № 761/24881/16-ц, вказала, що вона звільнена від сплати судового збору за подання цієї заяви на підставі ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів». Просила заборонити відповідачу нараховувати та стягувати проценти і штрафні санкції відповідно до вказаних пунктів договору на час розгляду справи судом.
Повертаючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції посилався на те, що заявницею не сплачено судовий збір, а тому заява не відповідає вимогам ст. 151 ЦПК України.
З такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна з огляду на таке.
Статтею 151 ЦПК України визначені загальні вимоги до форми та змісту заяви про забезпечення позову.
За вимогами частини шостої статті 151 ЦПК України, до заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.
Відповідно до ч. 10 ст. 153 ЦПК України суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 151 цього Кодексу, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.
Частиною 2 ст. 133 ЦПК України передбачено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Відповідно до п. п. 4 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою заяви про забезпечення позову сплачується судовий збір - 0, 2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Разом з цим, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.
У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі № 761/24672/15-ц вказано, що стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову.
Тлумачення статті 5 Закону України «Про судовий збір» та статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» свідчить, що звільнення споживачів від сплати судового збору має відбуватися не тільки у суді першої інстанції при пред`явленні позову, що пов`язаний з порушенням прав споживача, але й при поданні заяв про забезпечення доказів або забезпечення такого позову.
Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 638/6060/18 та постанові від 13 травня 2021 року по справі № 216/3212/20.
Суд першої інстанції наведеного не врахував та безпідставно вважав, що на ОСОБА_2 , яка звернулася до суду за захистом прав споживача, зобов`язана сплатити судовий збір за подання зави про забезпечення позову.
Відтак апеляційна скарга ОСОБА_2  підлягає до задоволення, а ухвала Тиврівського районного суду Вінницької області від 18 серпня 2021 року скасуванню з направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції (п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України), як така, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, постановлена з неправильним застосуванням норм процесуального права, які регулюють порядок і умови сплати судового збору.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Ухвалу Тиврівського районного суду Вінницької області від 18 серпня 2021 року скасувати, а матеріали заяви про забезпечення позову направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Т. М. Шемета

Судді: О. С. Панасюк 

Т. Б. Сало