УХВАЛА

18 листопада 2021 року 
м. Київ

Справа №  911/3162/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Колос І.Б. (головуючий), Бенедисюка І.М., Малашенкової Т.М.,
за участю секретаря судового засідання Малихіної О.В.,

представників учасників справи:
позивача - акціонерного товариства  «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» - не з`явився,  
відповідача - Вишгородського районного комунального підприємства «Вишгородтепломережа»   -  не з`явився,    

розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу акціонерного товариства  «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2021 (головуючий суддя: Мартюк А.І., судді: Зубець Л.П., Алданова С.О.)
у справі №   911/3162/20   
за позовом  акціонерного товариства  «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»  (далі - Компанія, позивач)
до Вишгородського районного комунального підприємства «Вишгородтепломережа»   (далі -Підприємство, відповідач)
про стягнення   1   395   446,33 грн., 

ВСТАНОВИВ:
Компанія звернулася до господарського суду  Київської області з позовом  до Підприємства про стягнення з останнього 290   841,24 грн заборгованості за договором від 18.09.2017  №   2132/1718-БО-17,  618   671,42  грн пені,  227   972,24 грн 3% річних та 531   200,17 грн інфляційних втрат.   
Позов обґрунтований неналежним (несвоєчасним) виконанням Підприємством умов укладеного договору постачання природного газу від 18.09.2017 № 2132/1718-БО-17 щодо своєчасної оплати отриманого від Компанії природного газу.   
01.02.2021 до господарського суду Київської області від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких він просить задовольнити позовну заяву частково, а саме: зменшити розмір пені на 99% (до 6 186,71 грн); застосувати контррозрахунок інфляційних втрат, проведений відповідачем, згідно з яким сума інфляційних втрат складає 508 415,10 грн; щодо суми розрахованих позивачем 3% річних відповідач не заперечував.  
Також, 01.02.2021 до господарського суду Київської області від відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі в частині стягнення основної суми боргу, у зв`язку зі сплатою останнім суми основного боргу.  
В процесі розгляду справи, 11.02.2021 до господарського суду Київської області від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій останній просив суд стягнути з відповідача 619 167,45 грн пені,                   230 765,84 грн. 3% річних та 545 513,04 грн інфляційних втрат, всього                 1 395 446,33 грн. Вказана заява прийнята судом першої інстанції,  та, відповідно до її вимог і розглядалася дана справа. 
Рішенням господарського суду Київської області від 02.03.2021                                                           у справі № 911/3162/20, позовні вимоги Компанії задоволено повністю; стягнуто з відповідача на користь позивача 619 167,45 грн пені, 230 765,84 грн. 3% річних,   545 513,04 грн інфляційних втрат та 20   931,70 грн витрат по сплаті судового збору. Відмовлено відповідачу у задоволенні заявленого ним клопотання про зменшення розміру пені.
Задовольняючи в повному обсязі позовні вимоги Компанії, місцевий господарський суд зазначив про те, що: здійснені позивачем нарахування інфляційних втрат та 3 % річних є арифметично вірним, тому  в цій частині вимоги позивача є правомірними; в частині заявленого розміру пені, суд першої інстанції вказав, що  наданий розрахунок пені є арифметично вірним, проте відповідачем заявлено клопотання про зменшення розміру пені на 99 %. Місцевий господарський суд, відмовляючи у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру пені, дійшов висновку, що наведені відповідачем доводи не є винятковими обставинами, не свідчать про виключність зазначених обставин та про вжиття будь-яких заходів відповідачем для недопущення порушення зі свого боку господарського зобов`язання з оплати вартості природного газу; судом враховано, що Компанія є стратегічним підприємством державного сектора економіки, при цьому значний обсяг несплаченої заборгованості підприємств, та несвоєчасність оплати контрагентів перешкоджає виконанню покладених на позивача державою обов`язків, та може впливати на якість та своєчасність надання послуг з поставки газу для інших споживачів, тому підстави для задоволення клопотання відповідача та зменшення заявленого розміру пені, відсутні.    
В апеляційному порядку рішення місцевого господарського суду переглядалося в частині відмови у зменшенні розміру пені. В іншій частині рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку не оскаржувалося. 
Постановою  Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2021 у справі № 911/3162/20, апеляційну скаргу Підприємства задоволено частково; рішення суду першої інстанції змінено, резолютивну частину рішення викладено в такій редакції: «Позовні вимоги задовольнити частково; стягнути з Підприємства на користь Компанії  309   583,72  грн. пені, 230 765,84 грн. 3% річних, 545 513,04 грн інфляційних втрат та 16  287,93 грн витрат по сплаті судового збору; у задоволенні решти позовних вимог (309   583,72  грн. пені) відмовлено; стягнуто з Компанії на  користь Підприємства 11 256,67 грн витрат судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова апеляційного господарського суду зі справи в частині вимоги про стягнення пені мотивована з посиланням на обґрунтованість заявлених позовних вимог у зазначеній частині. Водночас,  суд апеляційної інстанції, врахувавши те, що: зменшення розміру неустойки (пені) є правом,  а не обов`язком  суду, яке може ним (судом) реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками  справи обґрунтувань та дослідження доказів, а також те, що:  відповідач  використовує природний газ для виробництва теплової енергії, яка в подальшому споживається бюджетними установами та населенням; порушення порядку та строків розрахунку відбулося не з вини відповідача, оскільки залежить від здійснення споживачами  розрахунків за теплову енергію; відповідач знаходиться в складному майновому стані, що підтверджується копіями звітів про фінансовий стан та фінансові результати, дебіторською заборгованістю споживачів якого станом на 01.12.2020 складає 31814289,70 грн.; нарахування та стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат у значній мірі компенсує позивачу негативні наслідки, пов`язані з порушенням відповідачем умов спірного договору, а стягнення з Підприємства пені у повному обсязі не є співрозмірним з можливими негативними наслідками від порушення відповідачем свого зобов`язання, - дійшов висновку про  часткове задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру пені, оскільки таке зменшення  пені є оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін, а також можливості зменшення розміру пені на 50 %  до  309   583,72  грн.       
Не погоджуючись з  постановою суду апеляційної інстанції, Компанія звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою,  в якій просить Суд зазначене  судове рішення скасувати в частині відмови у стягненні пені у сумі 309   583,72 грн.,  ухвалити нове рішення про задоволення позову у зазначеній частині.  
08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Розгляд цієї скарги здійснюється з урахуванням положень Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у редакції від 08.02.2020 (далі  - у редакції, чинній з 08.02.2020). 
В обґрунтування доводів касаційної скарги Компанія із посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України вказує, що судом апеляційної  інстанції застосовано норми матеріального права (статтю 233 Господарського кодексу України та статтю 551 Цивільного кодексу України) без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі  №    908/1453/14; судами не прийнято до уваги майновий стан позивача, зокрема, податкового боргу, що призвело до безпідставного надання переваги правам відповідача перед правами позивача.
Крім того, Компанія вважає, що апеляційним судом, в порушення приписів статті    233 Господарського кодексу України, не враховано ступень виконання зобов`язання боржником, а також вважає, що важкий фінансовий стан Підприємства не є винятковою обставиною для зменшення розміру неустойки, тому оскаржуване рішення в частині зменшення розміру пені на 50% підлягає скасуванню. 
Ухвалою Верховного Суду від 25.10.2021, зокрема, відкрито касаційне провадження у справі,  розгляд касаційної скарги призначено на 18.11.2021. 
Підприємство подало відзив на касаційну скаргу, в якому зазначило про безпідставність її доводів та просило постанову апеляційного господарського суду  зі справи  залишити без змін, а скаргу - без задоволення. 
Згідно з розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 15.11.2021    № 29.3-02/4114 проведено повторний автоматизований розподіл справи № 911/3162/20 у зв`язку з відпусткою судді Булгакової І.В.
Згідно з приписами статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.
Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Дослідивши доводи касаційної скарги, зміст судових рішень у їх контексті та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 911/3162/20 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, з огляду на таке.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
Касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду. 
Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).
Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 № 925/3/17, пункт 40 постанови від 25.04.2018 № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі   № 910/8956/15 та 13.09.2017 у справі № 923/682/16.
При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі                           № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).
Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.
Доводи касаційної скарги Компанії про те, що суди попередніх інстанцій застосували норми матеріального права (статті 233 Господарського кодексу України та статті 551 Цивільного кодексу України) без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №908/1453/14 відхиляються, оскільки висновки судів про часткове  задоволення клопотання про зменшення розміру пені (на 50%) у справі № 911/3162/20 не суперечать висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 04.05.2018 у справі  №908/1453/14 про відмову у задоволенні клопотання боржника про зменшення розміру стягуваної пені, адже зменшення розміру пені є правом суду і було реалізоване ним у конкретному випадку за наслідками оцінки конкретних обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів.
Верховний Суд також дійшов висновку, що застосоване у частині третій статті 551 Цивільного кодексу  України та статті 233 Господарського кодексу України словосполучення «суд має право» та «може бути зменшений за рішенням суду» свідчить про те, що саме суди користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення. Водночас суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм матеріального та процесуального права у вирішенні відповідного питання судами попередніх інстанцій.  
Так, у постанові від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14 суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій щодо відмови відповідачу у задоволенні клопотання про зменшення розміру пені до 90%, нарахованої у зв`язку з простроченням оплати за спожиту фактичну електричну енергію. При цьому, окрім іншого, суд касаційної інстанції виходив сукупно із встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, зокрема, з критичного фінансово - господарського стану позивача та обставин наявності в останнього заборгованості по заробітній платі, податкового боргу, зменшення прибутку підприємства, відсутності коштів на банківських рахунках, існування дебіторської заборгованості перед постачальниками товарів та послуг. 
Водночас у справі, що розглядається, апеляційним господарським судом  частково задовольняючи клопотання відповідача про зменшення розміру пені (на 50%) взято до уваги необхідність дотримання співвідношення інтересів сторін; тяжкий фінансовий стан відповідача; відповідач використовує природний газ для виробництва теплової енергії, яка в подальшому споживається бюджетними установами та населенням; порушення порядку та строків розрахунку відбулося не з вини відповідача, оскільки залежить від здійснення споживачами розрахунків за теплову енергію та те, що зменшення суми пені є правом, а не обов`язком суду, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів, а також принципи справедливості, добросовісності та розумності.
Отже, наведена Компанією у касаційній скарзі постанова Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14 хоча і була прийнята за матеріально-правового регулювання спірних правовідносин, схожого з тим, що має місце у справі № 911/3162/20, але за іншої фактично-доказової бази (обставин справи та зібраних у ній доказів), тобто зазначена справа № 908/1453/14 і ця справа є відмінними за істотними правовими ознаками, що свідчить про неподібність правовідносин у них.
Тобто у кожній із зазначених справ судами досліджувались різні за змістом докази, які подавались сторонами, та на підставі встановлених судами різних за змістом обставин приймалися відповідні судові рішення, що, у свою чергу, не може свідчити про подібність правовідносин, оскільки під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.
Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.
Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.
У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право,  як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства. 
До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика. 
Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія. 
Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).
Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.
При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).
Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах «Ейрі проти Ірландії», п.24, Series A № 32, та «Гарсія Манібардо проти Іспанії», заява № 38695/97, п.43, ECHR   2000-II).
У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom», серія A,   № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі «Helmers v. Sweden», серія A, № 212-A, с.15, п.31).
Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18). 
За наведених обставин, згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою  Компанії на  постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2021  у справі   № 911/3162/20.
Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства  «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2021   у справі   № 911/3162/20.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                      І.   Колос

Суддя                                                                                                      І. Бенедисюк

Суддя                                                                                                    Т. Малашенкова