ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2021 р. 	Справа № 440/3966/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: П`янової Я.В. ,  Жигилія С.П. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.06.2021 (головуючий суддя І інстанції: І.С. Шевяков)  по справі № 440/3966/21
за позовом     Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів  
до     Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма Діамант ЛТД"  
про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,
ВСТАНОВИВ:
Полтавське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Діамант ЛТД» про стягнення адміністративно-господарських санкцій в розмірі 62 894, 00 грн.
В обґрунтування позовних вимог послався на невиконанням відповідачем у 2020 році вимог статей 18-20 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні".
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 25.06.21р. у  задоволенні позову відмовлено. 
Позивач, не погоджуючись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити  в повному обсязі. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що за наявності всіх вжитих підприємством заходів для недопущення господарського правопорушення та при наявності бажаючих осіб з інвалідністю та направлення їх центром зайнятості, відповідач мав можливість виконати норматив. Вважав висновок суду першої інстанції помилковим зазначивши про таке. 
Стаття 18 Закону «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні« ( Закон №875-ХІІ) встановлює обов`язок держави з працевлаштування перед інвалідами, а не перед підприємствами, що не виконали норматив. Тобто, ні в статті 18, ані в статті 18-1 Закону №875-ХІІ законодавець не передбачив звільнення роботодавців від виконання нормативу, якщо особи з інвалідністю до нього звертатись не будуть. В даних статтях Закону законодавцем лише закріплено право осіб з інвалідністю звертатись з питань працевлаштування до роботодавця або до органів державної служби зайнятості. Законом не передбачено такої підстави для звільнення від сплати санкцій, як повідомлення державної служби зайнятості про вакантні посади для осіб з інвалідністю та не направлення осіб з інвалідністю службою зайнятості для працевлаштування. Перекладаючи обов`язок по працевлаштуванню осіб з інвалідністю на державну службу зайнятості суд фактично звільнив роботодавця від обов`язку виконувати вимоги ст. 19 Закону №875-ХІІ  та сплачувати адміністративно-господарські санкції, передбачені ст. 20 вказаного Закону. Як наслідок, роботодавці, заздалегідь знаючи, що особи з інвалідністю, які мешкають у відповідному населеному пункті, в центрі зайнятості на обліку не  перебувають, або вони н відповідають вимогам роботодавця, подають до центру зайнятості звіти 3-ПН та вважають себе звільненими від сплати санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю. Вважав, що роботодавці не зацікавлені у працевлаштуванні у себе осіб з інвалідністю, отже, ухиляються від виконання норм закону, у зв`язку з чим  не можуть бути звільнені від відповідальності.      
Відповідач  подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.06.21р. без змін, посилаючись на вірне встановлення  судом обставин справи та застосування норм права.
Позивач надав відповідь на відзив, аналогічну доводам апеляційної  скарги.   
Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї , відповідь на відзив, дослідивши докази по справі, дійшла висновку, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ТОВ  «Фірма Діамант ЛТД»   відноситься до суб`єктів господарювання, яким відповідно до статті 19 Закону № 875-XII встановлюється норматив робочих місць по працевлаштуванню інвалідів. 
Згідно звіту відповідача про зайнятість та працевлаштування інвалідів у 2020 році середньооблікова кількість штатних працівників роботодавця у 2020 році становила 100 осіб, кількість осіб з інвалідністю - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні"   - 4 особи, середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність  - 3 особи. (а.с. 3)
ТОВ «Фірма Діамант ЛТД» надано  до Полтавського обласного центру зайнятості копію звітності форми 3-ПН  з  відміткою про отримання центром зайнятості  (а.с. 23-24, 27, 30, 32, 34, 36, 38, 40, 42, 46, 51, 53).
Позивач, вважаючи, що у 2020 році підприємством не виконано норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів в кількості 1 особа, що є підставою для накладення на нього адміністративно-господарських санкцій у розмірі  62 894,00 грн.,  звернувся до суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів необґрунтованих відмов зі сторони відповідача у працевлаштуванні осіб з інвалідністю, направлених центром зайнятості, отже, підстави для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій відсутні.  
Колегія суддів  погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантії для них щодо рівних з усіма іншими громадянами можливостей для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами визначає Закон України від 21 березня 1991 року № 875-XII "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" (далі - Закон № 875-XII).
Положенням про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженим наказом Міністерства соціальної політики України від 14 квітня 2011 року № 129 передбачено, що Фонд соціального захисту інвалідів відповідно до покладених на нього завдань здійснює контроль за виконанням підприємствами нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів та сплатою ними адміністративно-господарських санкцій і пені.
Частина 1 ст. 18 Закону № 875-XII вказує, що забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону № 875-XII для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.
При цьому, ч. 2 ст. 19 вказаного Закону визначено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.
Згідно з ч.1 ст. 20 Закону № 875-ХІІ, підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, які використовують найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.
Сплату адміністративно-господарських санкцій і пені підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, проводять відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов`язкових платежів). Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону.
Нормами ч.1 ст. 238 Господарського кодексу України передбачено, що за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.
Частиною другою вказаної статті регламентовано, що види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами.
Отже, законом передбачена відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій для підприємств, які не забезпечили середньооблікову чисельність працюючих інвалідів відповідно до установленого нормативу.
Відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Частиною другою наведеної статті встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
Зі змісту ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України вбачається, що вказана норма встановлює підстави для звільнення від відповідальності, як за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання (за що встановлено відповідальність у вигляді відшкодування збитків, штрафні санкції, або оперативно-господарські санкції), так і за порушення правил здійснення господарської діяльності (за що встановлено відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій).
Отже, суб`єкт звільняється від відповідальності, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто від адміністративно-господарських санкцій), якщо доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.
Згідно із п. 4 ч. 3 ст. 50 Закону України від 05 липня 2012 року № 5067-VI "Про зайнятість населення" роботодавці зобов`язані: своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії); заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання за два місяці до вивільнення.
На виконання вищевказаної норми, наказом Міністерства соціальної політики України №316 від 31 травня 2013 року затверджено Порядок подання форми звітності   № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)».
В контексті положень Закону України «Про зайнятість населення» та Порядку на роботодавців покладено обов`язок подавати до відповідного центру зайнятості звітність форми №3-ПН лише за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через 3 робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником. Звітність за формою №3-ПН роботодавці подають до центрів зайнятості за наявності попиту на робочу силу (вакансії), тобто, лише у разі наявності на підприємстві чи в організації вільних робочих місць.
Разом з тим, періодичності подачі звітності за формою №3-ПН законодавством не встановлено, а передбачено, що така звітність подається не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, тобто передбачено одноразове інформування про кожну вакансію.
Отже, якщо роботодавець одноразово подав звітність форми №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» у строк не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, він виконав обов`язок своєчасно та в повному обсязі у встановленому порядку подати інформацію про попит на робочу силу (вакансії). Це означає, що в такому випадку учасник господарських відносин вжив залежних від нього передбачених законодавством заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.
Системний аналіз вищезазначених норм законодавства дає підстави для висновку, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані:
виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця з урахуванням індивідуальних програм реабілітації;
надавати державній службі зайнятості необхідну для організації працевлаштування інвалідів інформацію у порядку, передбаченому Законом № 5067 та Наказом № 316;
звітувати Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Законом № 875-ХІІ та Порядком № 70;
у разі невиконання такого нормативу - щороку сплачувати відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції.
Проте, обов`язок підприємства щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком підбирати і працевлаштовувати таких осіб на створені робочі місця. Такий обов`язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в частині першій статті 18 Закону № 875-XII.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 03 грудня 2020 року у справі № 812/1189/18, від 13 травня 2021 року у справі № 260/554/19, від   11 серпня 2021 року у справі № 260/557/19, від 11 серпня 2021 року у справі № 825/1790/18, яка в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України, має враховуватись судом апеляційної інстанції.
Підприємство не несе відповідальності за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю, якщо воно розробило необхідні заходи по створенню для них робочих місць, зокрема, створило робочі місця для таких осіб та своєчасно, достовірно, в повному обсязі проінформувало відповідні установи, але фактично не працевлаштувало особу з інвалідністю з причин незалежних від нього: відсутність осіб з інвалідністю, їх відмова від працевлаштування на підприємство, бездіяльність державних установ, які повинні сприяти працевлаштуванню осіб з інвалідністю.
Судом встановлено, що у відповідача середньооблікова кількість штатних працівників роботодавця у 2020 році становила 100 осіб, кількість осіб з інвалідністю - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні"   - 4 особи, середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність  - 3 особи. 
На підтвердження виконання відповідачем нормативу, встановленого Законом   № 875-XII, в частині створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за посадою "робітник з благоустрою",  відповідачем долучено 12 звітів форми 3-ПН за 2020 рік, які подавались з січня по грудень 2020 року щомісячно до Полтавського обласного центру зайнятості (а.с. 23-24, 27, 30, 32, 34, 36, 38, 40, 42, 46, 51, 53).  
Судом встановлено, що у січні, та в період з березня по серпень, листопаді 2020 центром зайнятості особи з інвалідністю до відповідача не направлялися на працевлаштування. 
У лютому 2020 року для працевлаштування  до ТОВ "Фірма Діамант ЛТД" центром зайнятості направлялись   ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , однак останні від працевлаштування відмовилися за станом здоров`я, що підтверджено корінцем направлення від 26.02.2020 №16502002130039002, від 28.02.2020 №16502002130039003 (а.с. 26, 28).
У вересні 2020 року для працевлаштування  до ТОВ "Фірма Діамант ЛТД" центром зайнятості направлявся   ОСОБА_3 , однак останній від працевлаштування відмовився  за станом здоров`я, що підтверджено корінцем направлення від 23.09.2020 №16502009040072001 (а.с. 43).
У вересні 2020 для працевлаштування  до ТОВ "Фірма Діамант ЛТД" центром зайнятості на посаду "робітник з благоустрою" направлявся ОСОБА_4 , однак, відповідачем  працевлаштуванні відмовлено у зв`язку з неналежним оформленням довідки МСЕК,  наявністю обмеженням в індивідуальній програмі реабілітації щодо здійснення будь-якої трудової діяльності, що підтверджено корінцем направлення від 29.09.2020 №16502009040071001 (а.с. 44), також просили направити на це місце іншу людину. ОСОБА_3 відмовився від запропонованої роботи на прийомі у інспектора центу зайнятості, що також підтверджується корінцем.
У жовтні 2020 року для працевлаштування  до ТОВ "Фірма Діамант ЛТД" центром зайнятості направлялися ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , однак, зазначені громадяни від працевлаштування відмовились за станом здоров`я та місцезнаходженням підприємства, що підтверджено копіями корінців направлення від 27.10.2020 №16502010050005002, від 06.10.2020 №16502010050004001, від 09.10.2020 №16502010050005001 (а.с. 47-49).
У грудні 2020 року для працевлаштування  до ТОВ "Фірма Діамант ЛТД" центром зайнятості направлявся ОСОБА_8 , проте останній від працевлаштування відмовився  у зв`язку з низькою оплатою праці, що підтверджено копією корінця направлення від 15.12.2020 №16502012040025002 (а.с. 54).
Також підприємством вживалися додаткові заходи, що свідчать про належне виконання ним, як роботодавцем, своїх обов`язків щодо працевлаштування осіб з інвалідністю, а саме, самостійно здійснювався пошук осіб з інвалідністю для подальшого працевлаштування, що  дало можливість  працевлаштувати на роботу двох осіб з інвалідністю, що підтверджує реальність намірів стосовно здійснення такого працевлаштування.
За такого правового регулювання та встановлених обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідачем здійснено всі заходи для працевлаштування інвалідів, зокрема, створено 4 робочі місця, що не заперечується позивачем, систематично повідомлявся центр зайнятості про наявність вакантних посад для працевлаштування інвалідів.  Відмова осіб з інвалідністю, направлених центром зайнятості до ТОВ «Фірма Діамант ЛТД» від працевлаштування відбувалася не з вини підприємства, а тому застосування до нього адміністративно-господарських санкцій є безпідставним.
З огляду на те, що відповідачем були виконані вимоги Закону № 875-XII щодо створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю та повідомлення служби зайнятості про наявність вакансій для працевлаштування таких осіб,  колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції,  що в діях відповідача відсутній склад правопорушення, за вчинення якого Законом № 875-XII передбачено застосування адміністративно-господарських санкцій. 
Позивачем не доведено належними та допустимими доказами  невиконання відповідачем  своїх обов`язків по створенню робочих місць чи не повідомлення в установленому порядку про кількість робочих місць та наявності вакантних посад для осіб з інвалідністю.
Доводи апеляційної скарги вищезазначених висновків суду не спростовують. 
З огляду на викладене, колегія суддів, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої  інстанції в межах доводів та вимог апеляційної  скарги, приходить до висновку, що судом ухвалено судове рішення з додержанням норм процесуального права,  законне і обґрунтоване,  з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до   ст. 316 КАС України   суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.  
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів - залишити без задоволення.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 25.06.2021 по справі № 440/3966/21 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова 	
Судді	   	Я.В. П`янова    С.П. Жигилій