Постанова
Іменем України
 
26 листопада 2021 року 
м. Київ
 
справа № 953/22510/19
провадження № 61-11652св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Ткачука О. С.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,
третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2020 року у складі судді Бородіної О. М. та постанову Харківського апеляційного суду від 26 травня 2021 рокуу складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Маміної О. В., Тичкової О. Ю., у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав

ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 з 11 квітня 2009 року.
Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04 серпня 2011 року шлюб між сторонами розірвано. 
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2011 року з відповідача на користь позивачки було стягнено аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та на утримання ОСОБА_1 до досягнення дитиною трьох років.
Позивач сплачував аліменти не в повному обсязі внаслідок чого виникла заборгованість станом на 31 липня 2018 року складає 48 787,93 грн.
Відповідач не бере участь у вихованні дитини та не спілкується з нею, не забезпечує дитині належний рівень життя, тому позивачка просила позбавити його батьківських прав.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції виходив з того, що безсумнівних доказів які свідчать про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків відносно доньки, його винної поведінки, свідомого нехтування своїми обов`язками позивачем суду не надано.
Суд зазначав, що важливими при врахуванні думки дитини, є ті обставини, що дитина довгий час мешкає разом із матір`ю, її новим чоловіком та сестрою, також враховується міра набуття дитиною знань, досвіду і розуміння дійсності, усвідомлення сутності проблеми враховуючи її вік, а тому її поглядам надається менша значимість при оцінці найкращих інтересів, наприклад в порівнянні з більш дорослою людиною. Тому, суд наголошував, що думка дитини хоч і має значення, але в сукупності з іншими обставинами не є вирішальною.
Причиною негативного ставлення дитини до свого батька суд вважав не тільки бездіяльність останнього, але і деякий психологічний вплив з боку позивача, який якщо навіть не виявлявся в її активній поведінці, але з кожним роком міцнів через сталі сімейні зв`язки, які склались між нею, новим чоловіком та дитиною.
Однак це не свідчить про те, що біологічний батько не має права спілкуватись зі своєю донькою. Сама по собі довготривала розлука батька та дитини не виключає можливість відновлення дитячо-батьківських відносин, особливо з врахуванням того, що відповідач категорично заперечує проти позбавлення його батьківських прав та наполягає на підтримання відносин з донькою.
Таким чином, в даній конкретній ситуації, суд, співставивши інтереси окремої особи в право якої здійснюється втручання (відповідача), враховавши суспільні інтереси та інтереси дитини, дійшов висновку, що не позбавлення батьківських прав відповідача буде кращим заходом для дитини ніж зворотне.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
ПостановоюХарківського апеляційного суду від 26 травня 2021 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ус В. В., залишено без задоволення.Рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2020 року залишено без змін. Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Постанова мотивована тим, що суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.
Суд першої інстанції обґрунтовано мотивував незгоду з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, зокрема, при ухваленні рішення щодо доцільності позбавлення батьківських прав не врахував думку відповідача, оскільки відповідач не був присутнім на комісії та обставин формування думки дитини. Суд правильно вважав, що в даному випадку позбавлення відповідача батьківських прав є недоцільним.
Напружені стосунки між сторонами не сприяли участі батька у вихованні дитини.Особисті непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.

Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з касаційною скаргою на рішення суду першої та апеляційної інстанцій, в якій просила скасувати вказані рішення та ухвалити нове про задоволення позову.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
16 вересня 2021 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 та витребувано цивільну справу з Київського районного суду м. Харкова.
12 листопада 2021 року до Верховного Суду надійшла витребовувана справа.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
В касаційній скарзі  ОСОБА_1 вказувала, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій суперечать висновкам, викладеним в постанові Верховного суду по справі № 316/2522/19 від 07 квітня 2021 року.
Рішення суду першої інстанції обґрунтоване, зокрема, висновком Верховного Суду у справі № 753/2025/19 від 06 травня 2020 року, з чим також погодився суд апеляційної інстанції, однак у цій справі розглядаються правовідносини не тотожні тим, які виникли у справі на яку посилається суд першої інстанції, а саме: у вказаній справі розглядалась ситуація, коли дитина з батьком була знайома та в них існував соціальний зв`язок, натомість у цій справі соціального зв`язку дитини з батьком не існує, оскільки дитина батька не знала, ніколи з ним не спілкувалась, тобто для дитини відповідач є повністю чужою людиною.
Як зазначено в постанові Верховного суду у справі № 316/2522/19 від 07 квітня 2021 року, при розгляді справи, суди мають виходити з найкращих інтересів для дитини, які привалюють над інтересами батьків. Найкращі інтереси дитини включають в себе збереження сім`ї та проживання в стійкому спокійному середовищі, де дитина може розвиватись та виховуватись як гідний член суспільства.
В цій справі сім`єю дитина вважає свою маму - позивача та її чоловіка, але ні в якому разі не відповідача.
Окрім того, після подання позовної заяви про позбавлення батьківських прав, відповідач подав позов про усунення перешкод у вихованні дитини. У разі задоволення даного позову, дитину буде змушено спілкуватись з людиною, яку вона фактично не знає та спілкуватись з нею не бажає, що свідчить про вчинення психологічного насилля над дитиною.
Також відповідач сплачує аліменти не з власної волі, а через державний примус, оскільки відповідач сплатив аліменти лише після того, як державним виконавцем винесено постанову про обмеження керування транспортним засобом від 23 квітня 2018 року.
ОСОБА_2 систематично не займається вихованням дитини більше 10 років, не намагається зустрітись з донькою, брати участь у її житті. Вихованні, навчанні, духовному та моральному розвитку.
За таких обставин позивачем було в повній мірі доведено ухилення ОСОБА_2 не лише від матеріального забезпечення, а ще й нематеріальних обов'язків батька.
Також зазначала, що суд не надавши належну оцінку поясненням дитини сформулював висновок на припущеннях, зазначивши про те, що можливо на дитину здійснюється психологічний вплив, який формувався протягом багатьох років. Проте судом не було зазначено джерело своїх припущень, що є окремим порушенням норм процесуального права.
Суд безпідставно не взяв до уваги показання свідків через їх суперечливість між собою. Свідки з боку позивача зазначали про те, що відповідач не намагався брати участі у вихованні дитини. Свідки з боку відповідача зазначали про те, що з позивачем чиняться перешкоди у спілкуванні з донькою.
Проте суд однаково критично поставився до показань всіх осіб, які надавали свідчення, що є також порушенням норм процесуального права, в ненаданні оцінки усім обставинам по справі в сукупності. 
Аргументи інших учасників справи
Відзиву на касаційну скаргу не надходило.
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
Суди встановили, що ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який розірвано заочним рішенням Московського районного суду від 04 серпня 2011 року (т. 1 а. с. 14).
Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а. с. 31).
Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2011 року стягнено з ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1  аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини від доходу відповідача та аліменти на утримання позивачки в розмірі 1/8 частини заробітку (доходу) до досягнення дитиною трьох років (т. 1 а. с. 15 - 16).
Дитина зареєстрована та проживає з позивачкою, що відповідачем не спростовувалось.
З листа Харківської загальноосвітньої школи № 164, де навчається ОСОБА_3 , вбачається, що мати приділяє належну увагу навчанню та вихованню доньки, постійно підтримує зв`язок зі школою та класним керівником.
Також з листа КНП «Міська дитяча поліклініка № 13», в якій спостерігається дитина, на прийом до педіатра в поліклініку дитину супроводжує мати або бабуся (т. 1 а. с. 13).
Позивачкою надані копії постанов з матеріалів виконавчого провадження про стягнення аліментів та довідка розрахунок державного виконавця заборгованості відповідача по аліментам, згідно якої заборгованість по аліментам на 31 січня 2018 року з врахуванням сплаченої складає 66 302,79 грн (т. 1 а. с. 26 - 27, 28, 29, 19 - 20).
Відповідно до акта обстеження житлово-побутових умов позивача від 22 січня 2020 року за адресою: АДРЕСА_1 , комісією служби у справах дітей встановлено, що для малолітньої дитини створено всі належні умови для виховання, розвитку та проживання.
Згідно з висновком Департаменту служби у справах дітей від 05 березня 2020 року № 169, останній, враховуючи думку дитини, вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 .
Відповідачем надано розрахунок державного виконавця по аліментам від 19 грудня 2019 року, з якого вбачається, що станом на 30 листопада 2019 року у відповідача відсутня заборгованість по аліментам, переплата складає 2 193,02 грн. Також з наданого розрахунку вбачається, що заборгованість по аліментам відповідачем була сплачена ще у 2018 року, тобто до поданя позову про позбавлення батьківських прав (т. 1 а. с. 56 - 57).
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; хронічно зловживають алкоголем або наркотиками; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Верховний Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках, при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в позові про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.
Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. 
Верховний Суд виходить з того, що судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Водночас позбавлення батьківських прав батька щодо неповнолітньої дитини є крайнім заходом впливу.
З урахуванням установлених обставин суди дійшли висновку про недостатність доказів та мотивів, які б свідчили про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо неповнолітньої дитини. 
Верховний Суд бере до уваги, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). 
З огляду на встановлені обставини справи щодо поведінки батька дитини, Верховний Суд зауважує, що відсутні підстави для застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав. 
Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.
Доводи касаційної скарги про те, що суд не взяв до уваги показання свідків не заслуговують на увагу, оскільки судом повно та всебічно досліджено наявні у справі докази і в сукупності надано їм належну оцінку. В той же час, суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону Верховний Суд не здійснює переоцінку доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.
Щодо доводів касаційної скарги про ухилення батька від сплати аліментів слід зазначити, що відповідачем надано розрахунок державного виконавця по аліментам від 19 грудня 2019 року, з якого вбачається, що станом на 30 листопада 2019 року у відповідача відсутня заборгованість по аліментам, переплата складає 2 193,02 грн. Заборгованість по аліментам сплачена у 2018 році.
Зокрема, суд апеляційної інстанції встановив відсутність подання позивачем доказів, ухилення відповідачем від виховання дитини за умови його винної поведінки та свідомого нехтування ним своїми обов`язками.
Верховний Суд погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанцій про відсутність достатніх причин для позбавлення відповідача батьківських прав як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним у демократичному суспільстві і суд апеляційної інстанції діяв у межах своєї дискреції.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.
Також є помилковим посилання у касаційній скарзі на не врахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Судувід 07 квітня2021 року у справі № 316/2522/19, оскільки обставини у вказаній справі та обставини справи, яка розглядається, є різними, також є різним і доказування у цих справах.
Крім того, Верховний Суд бере до уваги, що Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (справа «Мамчур проти України» (CASE OF MAMCHUR v. UKRAINE) від 16 липня 2015 року).
Суд взявши до уваги те, що відповідач висловив бажання змінити відносини з донькою у бік покращення, відсутність на час розгляду справи виняткової ситуації, яка свідчить про необхідність позбавлення відповідача батьківських прав, вважав, що зазначені позивачем обставини про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків є підставою для позбавлення його батьківських обов`язків відносно доньки, є помилковими.
Тому Верховний Суд зауважує, що суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, ухвалив судове рішення у вказаній справі з урахуванням основних інтересів дитини, зокрема з умовою збереження його зв`язку із рідним батьком.
Згідно із статтею 400 ЦПК України установлення фактичних обставин у справі, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції касаційного суду.
З огляду на встановлені фактичні обставини справи, Верховний Суд дійшов висновку, що суди належним чином дослідили та оцінили подані сторонами докази, правильно застосували норми матеріального і процесуального права, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_2 крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав щодо дитини. 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 26 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Є. В. Петров
 
                                                                                                                      А. А. Калараш
 
                                                                                                                      О. С. Ткачук